Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа Банк» та просив суд визнати несправедливими та недійсними умови кредитного договору від 04.03.2020 року №501242746, укладеного між ним та відповідачем, щодо включення щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1 243,30 грн., а саме підпункт б пункту 1 акцепту пропозиції про укладення договору про надання особистого кредиту від 04.03.2020р. №501242746; пункт 8 додатку №1 до договору про надання кредиту від 04.03.2020 року №501242746; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок кредитних зобов`язань позивача згідно угоди про надання кредиту №012422746 від 04.03.2020р. без врахування щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1,9% від початкової суми кредиту. На думку позивача, умови вищевказаних договорів про встановлення комісії за розрахунково-касового обслуговування кредиту є несправедливими і підлягають визнанню недійсними. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.05.2022 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Альфа Банк» про захист прав споживачів, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідач надав письмові пояснення щодо позову, за якими просить відмовити в задоволенні позовних вимог, як таких, що є необгрунтованими та недоведеними. Зазначає, що жодної мови про розрахунково-касове обслуговування в договорі, укладеному з позивачем, не йдеться. Умовами договору сторони погоджували, зокрема, процентну ставку в розмірі 16,99%, розмір комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1,90%. При цьому у складових частинах договору зазначено погоджені сторонами умови кредитування: сума/ліміт кредиту - 65 436,80 грн. для власних потреб; строк кредитування - 48 місяців; процентна ставка, відсотків річних - 26,00%; порядок зміни процентної ставки: фіксована; розмір платежу за послуги з розрахунково-касового обслуговування 1 243,30 грн. щомісячно; пеня відсутня; штрафи - за кожне прострочення, що триває від одного до чотирьох днів 100,00 грн., за кожне прострочення, що триває п`ять і більше днів 300,00 грн. Всі викладені умови погоджені та підписані сторонами кредитного договору та повністю відображені в його складових частинах. Позивач, ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, підписав вказаний вище кредитний договір, не надавши відповідних зауважень або виправлень, чим висловив свої волевиявлення і згоду з усіма умовами договору, отримавши при цьому оригінал договору в день його укладення. Крім того, паспортом споживача передбачено право споживача відмовитись від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про споживче кредитування». Як вказує відповідач, Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору з позивачем, вже не містили жодних посилень про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Враховуючи, що між сторонам було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин згідно з вимогами статті 204 Цивільного кодексу України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання з ним відповідно до приписів ст. 526 Цивільного кодексу України мають виконуватись належним чином відповідно до закону та умов договору. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 04.03.2020р. між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», як кредитодавцем, та [PERSON] , як позичальником, був укладений Кредитний договір №501242746, за яким сторони визначили умови споживчого кредиту, а саме: тип кредиту - кредит готівкою; сума кредиту - 65 436,80 грн.; процентна ставка - 16,99%; тип ставки - фіксована; строк кредиту - 48 місяців. Пунктом 1 Кредитного договору визначено, що під час користування кредитом кредитодавець надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування в порядку та на умовах, що визначені цим пунктом. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту 0,00% від суми кредиту, зазначеної в Кредитному договорі; б) за обслуговування кредиту 1,90% від суми кредиту, зазначеної в Кредитному договорі. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку. Згідно з п. 2 Кредитного договору дата повернення кредиту - 04.03.2014р. За пунктом 3 Кредитного договору кредит надається позичальнику для власних потреб. Розмір - 40 398,94 грн.; повернення заборгованості за кредитним договором №501155094 від 20.06.20198р. - розмір 16 801,06 грн.; оплати страхового платежу в розмірі 8 236,80 грн. згідно з умовами Договору добровільного страхування життя клієнтів №007.501242746.111 від 04.03.2020р. Також за цим Кредитним договором обумовлено умови кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, а саме: тип кредиту - відновлювальна кредитна лінія; сума кредиту - 200 000,00 грн.; процентна ставка - 26% річних, тип ставки - фіксована; строк дії кредитної карти - 3 роки з моменту випуску. Також у кредитному договорі його сторони визначили, що в додатку №1 до нього та Додатку №4 визначаються такі деталі: складові загальної вартості кредиту; графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування; сума комісійної винагороди та інші платежі за Кредитним договором. 04.03.2020р. сторонами підписано паспорт споживчого кредиту. До кредитного договору підписаний Додаток №1 «Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг», у якому пунктом 8 визначено щомісячний платіж за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1 243,30 грн. Позивач просить визнати недійсним підпункт б пункту 1 акцепту пропозиції про укладення договору про надання особистого кредиту від 04.03.2020р. №501242746; пункт 8 додатку №1 до договору про надання кредиту від 04.03.2020 року №501242746, вказуючи про те, що ці умови Кредитного договору є несправедливими, оскільки така послуга за законом повинна надаватися безоплатно. Так, відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції на час укладення оспорених частин Кредитного договору договору, договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Як встановлено вище, підпунктом б) пункту 1 Кредитного договору та п. 8 Додатку №1 до Кредитного договору була встановлена плата за обслуговування кредиту в розмірі 1,90% від суми кредиту (підпункт б) п. 1 Кредитного договору). У п. 8 Додатку №1 до нього вартість розрахунково-касового обслуговування вказана як 1 243,30 грн. щомісячно. Отже, має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними, адже безоплатність надання послуги прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому надання інших послуг за вказану плану умовами договору не передбачено. Відповідно до положень частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Згідно з частинами 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Враховуючи наведене, оскільки позивачу було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися йому безоплатно, положення договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є несправедливими, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Верховного Суду під час розгляду справи № 583/3343/19, провадження №61-22778ск19, висловленими в постанові від 01.04.2020. Встановлено, що позивач сплачував кошти за обслуговування кредитної заборгованості, що підтверджується наданим відповідачем розрахунком заборгованості за Кредитним договором, тому, як наслідок визнання недійсним умов кредитного договору в частині визначення плати за обслуговування кредиту, належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення Кредитного договору платежів без врахування щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1,9% від суми кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частина 1 ст. 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат здійснюється на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved