Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила шляхом збільшення позовних вимог та в кінцевому просить ухвалити рішення про стягнення з Державного бюджету України на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 000 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 36 місяців, а саме з 29.11.2016 року до 28.11.2019 року незаконно перебувала під слідством і судом внаслідок безпідставно висунутого відповідачем звинувачення в одержанні неправомірної вигоди. Також з 30.11.2016 року по 20.07.2017 року вона була відсторонена від посади, а на все її майно було накладено арешт. За час незаконного перебування під слідством і судом вона зазнала істотної моральної шкоди у вигляді психологічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу через невизначеність, що підсилювався розумінням своєї невинуватості. Декілька днів перебувала під вартою, а після внесення застави була обмежена у пересуванні. Для збереження репутації вона вимушена була доводити свою невинуватість перед друзями, рідними, оточуючими і колегами по роботі. Не здатна була займатись будь-якими звичними справами, почувала себе невпевненою, оскільки з`явилось відчуття неповноцінності по відношенню до інших людей. Особливих страждань спричинило усвідомлення того, що кримінальне провадження було спровокованим правоохоронним органами та наслідком тривалої оперативної комбінації. З огляду на ці обставини, а також враховуючи відповідний висновок експерта психолога моральну шкоду вона оцінює у розмірі 50 000 000 грн., яку просить стягнути в примусовому порядку з Державного бюджету України. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Вказує, що за наслідками розгляду кримінального провадження відносно позивача, прокурор відмовився від обвинувачення на стадії судового розгляду і в такому випадку в законі не передбачено право на відшкодування моральної шкоди. Крім того, гарантований розмір моральної шкоди становить 218 000 гривень, а тому, заявлена до стягнення сума є явно завищеною і недоведеною. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив представник позивача навів аргументи, аналогічні мотивам позову наголошуючи при цьому, що закон визначає гарантований мінімум розміру моральної шкоди та надає суду право стягнути її в більшому розмірі. Крім того, закриття кримінального провадження внаслідок відмови прокурора від обвинувачення на стадії судового розгляду прирівнюється до закриття кримінального провадження за відсутності доказів для доведення винуватості особи, що дає право на відшкодування моральної шкоди. Правом подання заперечень на відповідь на відзив відповідач не скористався. Позовна заява поступила до суду 09.02.2021 року та була передана у провадження судді Гирича С.В. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.02.2021 року, задоволено заяву судді Гирича С.В. про самовідвід, внаслідок чого за результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи така передана у провадження судді Грицка Р.Р. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.03.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. За відповідним клопотанням представника позивача ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.05.2021 року у справі призначено судово-психологічну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: 1. Чи є ситуація, яка досліджується за справою, психотравмувальною для Ван [PERSON] .? 2. Чи є у [PERSON] зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості і виникли внаслідок впливу певних обставин, зокрема, безпідставного обвинувачення, перебування під слідством і судом, відсторонення від посади, незаконного позбавлення волі? 3. Чи спричинені [PERSON] страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджуються у справі? 4. Якщо [PERSON] завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду)? Проведення експертизи доручено експерту, спеціалісту-психологу [PERSON] , якого попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Висновок експерта психолога надійшов на адресу суду 10.02.2022 року (т.1 а.с.161-190), після чого ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 14.02.2022 року провадження у справі поновлено. Згідно з висновком, ситуація, яка досліджується за справою, дійсно є психотравматичною для позивача, у неї наявні численні і різко виражені зміни в емоційному стані, їй дійсно спричинено моральні страждання, а можливий розмір грошової компенсації становить від 50 до 100 мільйонів гривень. 12 квітня 2022 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, долучивши до такої докази направлення іншим учасникам справи, що відповідає вимогам частини п`ятої статті 49 ЦПК України. Тому, суд прийняв таку заяву до розгляду. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Інтереси позивача представляв адвокат, а відтак в силу вимог статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку роз`яснювати процесуальні права та обов`язки. Зрештою, в судовому засіданні 18.04.2022 року сторони підтвердили свою обізнаність з правами та обов`язками. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.05.2022 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач та її представник в судовому засіданні під час виступу з вступним словом позовні вимоги підтримали. Дали пояснення, аналогічні мотивам позову та просять такий задовольнити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Разом з тим, визнав позов в частині відшкодування мінімально гарантованого розміру моральної шкоди. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач з 29.04.2011 року займала посаду заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні. Вказана обставина сторонами не оспорюються та в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. 29 листопада 2016 року слідчим СУ ГУНП у Львівській області Мартинівим І.Я. повідомлено позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (т.1 а.с.13-15). Відповідно до ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 30.11.2016 року (т.1 а.с.16), позивача відсторонено від посади заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні на два місяці, тобто до 30.01.2017 року. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 25.01.2017 року (т.1 а.с.18), строк відсторонення від посади продовжено до 25.03.2017 року. 27 січня 2017 року слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу СУ прокуратури Львівської області Рубцовим В.В. повідомлено позивачу про нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (т.1 а.с.19-24). В подальшому, 16.02.2017 року слідчим складено обвинувальний акт (т.1 а.с.28-32), який затверджено прокурором та направлено до Личаківського районного суду м.Львова. Згідно обвинувачення, [PERSON] обіймаючи відповідно до наказу № 85-к від 29.04.2011 посаду заступника головного лікаря з медичної частини ЛОКЛ та будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище та на яку згідно посадової інструкції покладено повноваження безпосереднього керівництва завідувачів відділення, діагностичними службами та лабораторіями лікарні, а також безпосереднього керівництва лікувально-діагностичним процесом, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди та незаконного збагачення, вимагала та одержала неправомірну вигоду, а саме 05.05.2014 року вимагала та 12.05.2014 року одержала від [PERSON] неправомірну вигоду у розмірі 300 доларів США, що становить 3480,0 гривень, за прийняття рішення про надання процедури гемодіалізу його матері [PERSON] в денний час замість нічного режиму. Окрім цього, повторно, 10.05.2016 року вимагала та 11.05.2016 року одержала від [PERSON] неправомірну вигоду у розмірі 5000,0 гривень за винесення питання про хворих для проведення ниркової замісної терапії. Окрім цього, повторно, 18.11.2016 року вимагала та 28.11.2016 року одержала від [PERSON] неправомірну вигоду у розмірі 6000,0 гривень за прийняття рішення про госпіталізацію [PERSON] у відділення хронічного гемодіалізу ЛОКЛ. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.03.2017 року, яка постановлена в межах розгляду кримінального провадження, продовжено строк відсторонення позивача від посади заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні на два місяці, тобто до 25.05.2017 року. На виконання цієї ухвали, Львівською обласною клінічною лікарнею видано відповідний наказ від 27.03.2017 року (т.1 а.с.41). В подальшому, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 15.05.2017 року (т.1 а.с.42), строк відсторонення від посади продовжено до 25.07.2017 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.07.2017 року (т.1 а.с.44), відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку відсторонення від посади. Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції прокурором прийнято постанову від 28.11.2019 року про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні за № 12016140000000991 від 18.11.2016 року (т.1 а.с.46-50). Відмова прокурора від обвинувачення обумовлена тим, що у ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368 КК України і вичерпані можливості їх отримання. Як наслідок, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 29.11.2019 року (т.1 а.с.51-53), кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України закрито. Отже, з моменту повідомлення позивачу про підозру і до моменту закриття кримінального провадження остання перебувала під слідством і судом 36 місяців. Для відшкодування моральної шкоди, яка завдана внаслідок незаконного обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про факт заподіяння моральної шкоди та про її розмір. Це не означає, що суд формально перевірятиме доводи позивача про факт заподіяння моральної шкоди і про її розмір. Він розгляне вказані доводи з урахуванням таких засад цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність. У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Під час розгляду цивільної справи № 613/158/17 (постанова від 24.04.2019) Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду визнав безпідставними посилання Державної казначейської служби України в касаційній скарзі на те, що статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачені підстави, які дають право на відшкодування моральної шкоди, серед яких відсутня така підстава, як відмова прокурора від обвинувачення, оскільки пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, а в цьому конкретному випадку прокурор відмовився від державного обвинувачення саме з цих підстав. Крім того, під час розгляду іншої справи № 711/1550/17 (постанова від 16.06.2020) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також зазначив, що внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». У справі яка розглядається, прокурор відмовився від державного обвинувачення у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості позивача, а відтак, остання має право на відшкодування моральної шкоди, що свідчить про безпідставність доводів відповідача про протилежне. Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 373/1292/20 (постанова від 05.10.2022), у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. У справі яка розглядається позивач перебувала під слідством і судом в загальному 36 місяців. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», з 1 жовтня 2022 року мінімальний розмір заробітної плати становить 6700,0 гривень. Відтак, розмір моральної шкоди не може бути меншим 241200,0 гривень (36 * 6\~700 = 241200). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. На думку суду, особливості кримінального провадження, яке розглядалось відносно позивача, його тривалість та зусилля, які були докладені позивачем для доведення своєї невинуватості свідчить про необхідність збільшення мінімального розміру моральної шкоди і тому, суд не буде обмежуватись мінімальним розміром моральної шкоди, що гарантований державою, а при визначенні розміру моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню враховуватиме таке. Як вказує Європейський суд з прав людини, оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Тому, питання про розмір моральної шкоди суд вирішуватиме з врахуванням загальних обставин справи, і зокрема, з врахуванням таких аспектів як серйозності порушення, особисті обставини позивача та загальний контекст. Так, у контексті серйозності порушення позивач обвинувачувалась у вчиненні тяжких злочинів, за які з урахуванням вимог статті 75 КК України могло бути призначено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна. Очевидно, що загроза бути підданою такому покаранню створювала у позивача виключно негативні емоції і страх перед таким покаранням лише посилював ступінь душевних страждань. Тим не менше, прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення ще на стадії розгляду справи в суді першої інстанції і позивач не зобов`язана була доводити свою невинуватість в судах вищих інстанцій. Суд також не приймає до уваги доводи сторони позивача про те, що кримінальне провадження було спровокованим правоохоронним органами та є наслідком тривалої оперативної комбінації, оскільки питання про те, чи мала місце провокація повинне вирішуватись в межах самого кримінального провадження, а не під час розгляду цивільної справи про відшкодування моральної шкоди. В контексті особистої ситуації позивача суд враховує, що позивач декілька днів перебувала під вартою, чого сторони не оспорюють. Крім того, інкриміновані позивачу злочини пов`язані з її трудовою діяльністю і з цього приводу важливо звернути увагу на таке. Стаття 8 Конвенції у відповідних частинах передбачає: «1. Кожен має право на повагу до свого приватного ... життя ... 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.» Відповідно до практики ЄСПЛ термін «приватне життя» є широким поняттям, яке не має вичерпного визначення. Воно охоплює фізичну та психологічну цілісність особи. Воно також може охоплювати різні аспекти фізичної та соціальної ідентичності особи. Крім того, стаття 8 Конвенції захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та зовнішнім світом (див. рішення у справі «С. та Марпер проти Сполученого Королівства» ВП] (S. and Marper v. the United Kingdom) [GC], заяви № 30562/04 та № 30566/04, пункт 66, ЄСПЛ 2008; згадане рішення у справі «Йільберг проти Швеції» (Gillberg v. Sweden), пункт 66; та рішення у справі «Барбулеску проти Румунії» [ВП] (Bгrbulescu\~v.\~Romania) [GC], заява № 61496/08, пункт 70, ЄСПЛ 2017 (витяги), з подальшими посиланнями). Що ж стосується поняття «приватного життя» в контексті трудових відносин, то як зазначив ЄСПЛ у справі «Денісов проти України» (рішення від 25.09.2018, заява № 76639/11, п. 100, 115) хоча зі статті 8 Конвенції прямо не випливає право на працевлаштування або право на вибір конкретної професії, поняття «приватне життя» у широкому розумінні в принципі не виключає діяльність професійного або ділового характеру. Зрештою, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки із зовнішнім світом (див. рішення у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), від 16 грудня 1992 року, пункт 29, Серія A № 251?B; та згадані рішення у справах «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), пункт 165; «Барбулеску проти Румунії» (Bгrbulescu v. Romania), пункт 71). Отже, професійне життя є частиною зони взаємодії між особою та іншими людьми, що за певних обставин навіть в публічному контексті може підпадати під сферу «приватного життя» (див. згадане рішення у справі «Фернандез Мартінез проти Іспанії» (Fernandez Martinez v. Spain), пункт 110). Трудові спори per se не виключаються зі сфери «приватного життя» у розумінні статті 8 Конвенції. Існують певні типові аспекти приватного життя, на які такі спори можуть вплинути внаслідок звільнення, пониження, відмови у доступі до професії або інших подібних несприятливих заходів. До цих аспектів входить (і) «внутрішнє коло» заявника, (іі) можливість заявника встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та (ііі) соціальна і професійна репутація заявника. Повертаючись до обставин даної справи, суд, з огляду на посаду позивача, не ставить під сумнів, що внаслідок оскаржуваного заходу її професійна репутація змінилась в сторону погіршення. Крім того, суд не ставить під сумнів суворість таких змін, оскільки будучи лікарем позивач надає лікарські послуги необмеженому колу пацієнтів, а також займаючи посаду заступника головного лікаря, очевидно є відомою особою і медичному співтоваристві. Зрештою, суду надано докази про активну роль позивача у житті суспільства, надання нею допомоги пораненому військовослужбовцю (т.1 а.с.76), участі у різного роду заходах з політичними та громадськими діячами (т.1 а.с.77, 93), участі у передвиборчих компаніях (т.1 а.с.91, 92, 94), тоді як звинувачення у вчиненні тяжких корупційних злочинів створюють в оточуючих виключно негативні враження про позивача, що в свою чергу, впливає на її можливість встановлювати та розвивати відносини з іншими людьми та негативно впливає на її соціальну і професійну репутацію. Також, внаслідок відсторонення від посади позивач з 30.11.2016 року до 25.07.2017 року була позбавлена доступу до професії. Таким чином, пред`явивши позивачу звинувачення у вчиненні тяжких корупційних злочинів відповідач тим самим допустив свавільне втручання у сферу її «приватного життя», внаслідок чого також було порушено вимоги статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що береться до уваги судом при визначенні розміру моральної шкоди. Суд також враховує, що протягом трьох років відносно майна позивача був накладений арешт. Крім того, в контексті особистої ситуації позивача суд бере до уваги факт погіршення стану її здоров`я, про що долучено відповідні медичні документи (т.1 а.с.57-72). З огляду на тривалість перебування під слідством і судом, суд не ставить під сумнів причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і погіршенням стану здоров`я позивача. В свою чергу, суд не приймає до уваги доводи сторони позивача про те, що про вчинення нею злочинів одразу були зроблені відповідні публікації в засобах масової інформації і внаслідок цього було підірвано її репутацію, оскільки як вбачається з наданих публікацій (т.1 а.с.89, 90), їхній зміст не дозволяє ідентифікувати позивача. Що стосується загального контексту, то насамперед мова йде про рівень економічного розвитку держави та сучасні реалії. Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини так чи інакше враховує тягар, який буде покладений на державу. Зокрема, у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заяви №846/16 та №1075/16, рішення від 22.05.2018) Суд не присуджував відшкодування моральної шкоди, оскільки надзвичайно велика кількість осіб зазнає впливу мораторію на продаж сільськогосподарських земель, а присудження відшкодування призвело б до нестримного потоку нових скарг. Суд не ставить під сумнів, що справа яка розглядається та справа «Зеленчук та Цицюра проти України» взагалі не є подібними, однак і позиція ЄСПЛ під час її розгляду свідчить, що мають враховуватись інтереси усіх сторін, в тому числі і державні інтереси. Загальновідомо, що 24.02.2022 року відбулось повномасштабне вторгнення військ російської федерації і з цього часу в Україні введено воєнний стан згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами). Також загальновідомо, що Україна зазнає колосальних збитків через повномасштабне воєнне вторгнення російської федерації і внаслідок цього фінансування сектор безпеки і оборони має визначальне значення. Відповідно до пояснень Кабінету Міністрів України, практично половина дохідної частини Державного бюджету України на 2023 рік буде направлена на фінансування сектору безпеки і оборони. Крім того, за різними даними, збитки від повномасштабного вторгнення оцінюються у розмірі понад 600 млрд. доларів США і постійно збільшуються, а згідно опублікованого на офіційному веб-сайті проєкту Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», граничний обсяг дефіциту Державного бюджету України оцінюється у сумі 1 279 800 000 тис. грн., граничний обсяг державного боргу станом на 31.12.2023 року оцінюється до розміру 6 406 013 451,2 тис. грн. На думку суду, обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування. Відтак, з огляду на зазначені принципи та враховуючи серйозності порушення, особисті обставини позивача, загальний контекст та сучасні реалії, беручи до уваги глибину та тривалість моральних страждань внаслідок затримання, перебування позивача під слідством і судом 36 місяців, негативні наслідки, пов`язані з її професійною діяльністю, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд вважає за необхідне присудити позивачу 500\~000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, що буде співмірним із душевними стражданнями, перенесеними під час перебування під слідством і судом. З цих підстав суд не погоджується з висновком експерта психолога про те, що розмір грошової компенсації за моральні страждання становить від 50 до 100 мільйонів гривень, оскільки як вбачається із змісту цього висновку, він враховує виключно особисту ситуацію позивача та жодним чином не враховує загального контексту, сучасних реалій та інтересів усіх сторін, а отже, не може вважатись виваженим, розумним та справедливим. Більше того, згідно дослідницької частини висновку (т.1 а.с.189зв.) грошова компенсація в сумі від 50 до 100 мільйонів гривень по-перше, є «можливою», а по-друге, що найголовніше, визначена самим позивачем і експерт, як вбачається, після проведення дослідження особистої ситуації позивача, лише погодився з такою сумою та не проводив окремого дослідження щодо визначення розміру моральної шкоди. Вказане додатково підтверджує необ`єктивність наданого висновку, внаслідок чого він не може братись до уваги. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 19.06.2018 в справі № 910/23967/16, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. З огляду на це, у справі № 759/7630/20 (постанова від 14.09.2022) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду стягнув завдану громадянину моральну шкоду безпосередньо з Державного бюджету України. Тому, у цій справі суд також стягне визначену ним суму безпосередньо з Державного бюджету України. Частинами першою та шостою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, згідно з пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пільги щодо спати судового збору та категорії осіб, які звільнені від його сплати визначені у статті 5 Закону України «Про судовий збір». Разом з тим, згідно пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Тобто, позивач у цій справі не є звільненою від сплати судового збору в розумінні статті 5 Закону України «Про судовий збір», а сама справа є такою, у якій судовий збір в силу вимог закону не повинен сплачуватись. З огляду на зазначене, немає підстав для стягнення судового збору з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази про розмір витрат, які позивач сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подані безпосередньо в останньому судовому засіданні (витрати за проведення експертизи). Таким чином, слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача витрати за проведення експертизи у розмірі 21108,91 гривень. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати пропорційно розміру відхилених позовних вимог відповідач не подавав. Крім того, відповідач не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: partial