Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

14 вересня 2022 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заява мотивована тим, що вона народилася [INFO] в селищі міського типу Буштино Тячівського району Закарпатської області, а починаючи з січня 1991 року і по сьогоднійшний день постійно проживає у селищі міського типу Турійськ Ковельського району Волинської області. Вказувала, що у зв`язку з відсутністю документів, які можуть підтвердити факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року їй було відмовлено у видачі паспорта громадянки України. Просила встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). 29 вересня 2022 року до суду надійшли письмові пояснення заінтересованої особи, в яких зазначено, що [PERSON] не зверталася до міграційної служби з питань набуття громадянства України, інформація про її зареєстроване місце проживання та перетин державного кордону відсутня. Встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) чи на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) надасть їй право на отримання паспорта громадянина України. Будь-які заперечення щодо задоволення заяви [PERSON] у письмових поясненнях відсутні. Заявник та її представник у судовому засіданні заяву підтримали із викладених у ній підстав та просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи Державної міграційної\~служби України\~у Волинській\~області у судовому засіданні не заперечував проти задоволення заяви [PERSON] і вказував, що встановлення такого факту надасть можливість [PERSON] , отримати громадянство України. Заслухавши учасників справи, свідків, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини другої\~статті 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З наведеного слідує, що у судовому порядку встановлюються виключно такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав заявника та за умови, що діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали на Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Презедента України № 215 від 27 березня 2001 року (далі Порядок) встановлення належності до громадян колишнього СРСР стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Таким чином, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. З огляду на вказане, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Судом встановлено, що заявник народилася [INFO] в селищі міського типу Буштино Тячівського району Закарпатської області України, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22 червня 2022 року (а. с. 7). Відповідно до довідок Турійської селищної ради № 846 від 01 серпня 2019 року, № 684 від 05 серпня 2022 року та акту комісії в складі депутата Турійської селищної ради Сичик Т.Ф. і двох свідків від 03 серпня 2022 року заявник [PERSON] з січня 1991 року і по цей час проживає по [ADDRESS] (а. с. 6, 9, 10). Факт постійного проживання заявника на території України з січня 1991 року і по цей час у судовому засіданні підтвердили також свідки [PERSON] та [PERSON] . Відомості про зареєстроване місце проживання [PERSON] та про перетин нею державного кордону України у відповідних інформаційних базах відсутні (а. с. 21-23). Аналіз наведених обставин справи та доказів у їх сукупності дає підстави для висновку, що заявник [PERSON] постійно проживала на території України на момент проголошення незалежності України та набрання чинності Законом України «Про громадянство України». Як встановлено у ході розгляду справи, заявнику встановлення факту постійного проживання на території України необхідне для отримання паспорта громадянина України. Посилання заінтересованої особи у поясненнях на те, що [PERSON] не зверталася до органів міграційної служби з питанням встановлення її належності до громадянства України, не має правового значення для розгляду цієї справи, оскільки в силу положень пунктів 8, 9 Порядку передумовою звернення особи до органів міграційної служби з заявою про встановлення належності до громадянства України визначено наявність судового рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Крім того, пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. З огляду на вказане той факт, що заявник не звернулася з відповідною письмовою заявою до органів ДМС України з метою встановлення належності до громадянства України, суд до уваги не бере. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 496/818/19. За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм процесуального права, а також враховуючи, що відсутність у заявника документів, які підтверджують місце її постійного проживання, унеможливлюють отримання нею паспорта громадянки України, представлені заявником докази на підтвердження постійного проживання на території України в контексті положень статей 77-80 Цивільного процесуального кодексу України є належними, допустимими та достатніми, встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, то суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є підставною та її належить задовольнити. Відповідно до частини сьомої статті 294\~Цивільного процесуального\~кодексу України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved