Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

Адвокат Сайченко Я.В., яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду із позовом до КП "Зміїв-Тепло" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області в якому просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ № 6 від 31.01.2022 КП "Зміїв-Тепло" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області про відсторонення від роботи - машиніста (кочегара) котельні [PERSON] ; 2) Стягнути з КП "Зміїв-Тепло" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області на користь - машиніста (кочегара) котельні [PERSON] , середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.02.2022 по дату ухвалення рішення по справі; 3) Стягнути з КП "Зміїв-Тепло" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області моральну шкоду на користь - машиніста (кочегара) котельні [PERSON] в сумі 12000 грн 00 коп. В обґрунтування позову зазначає, що він працює машиністом (кочегаром) котельної [ADDRESS] . 31.01.2022 відповідачем було видано наказ про відсторонення його від роботи у зв`язку з ненаданням підтверджуючого документу про обов`язкове щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19. Оскільки відповідачем були грубо порушені норми законодавства України про працю, в тому числі інших законів, якими здійснення такого щеплення не передбачено, то дії відповідача щодо відсторонення від роботи є незаконними. У зв`язку з відстороненням від роботи йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 12000 грн. Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року відкрито спрощене провадження у даній справі. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки позивач входить до кола працівників, які підлягають щепленню, був попереджений, що, починаючи з 01.02.2022 року у разі відсутності профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати. Позивач не позбавлений права на працю та з роботи не звільнений, а лише відсторонений від виконання своїх функціональних обов`язків за відсутності щеплення, яке в силу професійної діяльності позивача є обов`язковим для нього. Тому просить відмовити в задоволенні позову. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять її задовольнити. Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просив відмовити з підстав викладених у відзиві. Враховуючи те, що в матеріалах справи наявні докази для вирішення справи по суті, відсутні будь-які клопотання, які б перешкоджали розгляду справи, відсутні підстави для заслуховування особистих пояснень позивача та його представника, надання відзиву відповідачем, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працює в КП «Зміїв-тепло» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області машиністом (кочегаром) котельної с. Першотравневе, вул. Центральна, 7 з 07.11.2021. Міністерство охорони\~здоров`я України\~(далі\~-МОЗ)\~затвердив перелік\~організацій,\~працівників яких\~обов`язково вакцинуватимуть\~проти COVID-19,\~відповідно до\~наказу МОЗ\~«Про затвердження\~Переліку професій,\~виробництва та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням»\~від 04.10.2021\~№2153.\~Так,\~обов`язковим\~профілактичним щепленням\~проти гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2,\~на період\~дії карантину,\~встановленого Кабінетом\~Міністрів України\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2,\~підлягають працівники:\~1.\~Центральних органів\~виконавчої влади\~та їх\~територіальних органів; 2.\~Місцевих державних\~адміністрацій та\~їх структурних\~підрозділів; 3.\~Закладів вищої,\~післядипломної,\~фахової передвищої,\~професійної (професійно-технічної),\~загальної середньої,\~у тому\~числі спеціальних,\~дошкільної,\~позашкільної освіти,\~закладів спеціалізованої\~освіти та\~наукових установ\~незалежно від\~типу та\~форми власності; 4.\~Підприємств,\~установ та\~організацій,\~що належать\~до сфери\~управління центральних\~органів виконавчої\~влади; 5.\~Установ і\~закладів,\~що надають\~соціальні послуги,\~закладів соціального\~захисту для\~дітей,\~реабілітаційних закладів; 6.\~Підприємств,\~установ та\~організацій,\~включених до\~Переліку\~об`єктів державної\~власності,\~що мають\~стратегічне значення\~для економіки\~і безпеки\~держави,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~04\~березня 2015\~року №\~83; 7.\~Органів місцевого\~самоврядування; 8.\~Закладів охорони\~здоров`я державної\~та комунальної\~форми власності; 9. Комунальних підприємств, установ та організацій. КП «Зміїв-тепло» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області 28.01.2022 повідомило позивача Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Запропоновано до 31.01.2022 року надати один з документів, а саме: міжнародний або внутрішній сертифікат, що підтверджує вакцинацію проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 двома або однією дозами; документ про отримання повного курсу вакцинації або одну дозу дводозної ванцини від COVID-19; довідку про абсолютні протипоказання від вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Також проінформовано, що у разі ненадання зазначених документів згідно зі ст.46 КЗпП України і ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» з 01.02.2022 він буде відсторонений від роботи без збереження заробітної плати. Період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме страховий внесок. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку. Наказом КП «Зміїв-тепло» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 6 від 31 січня 2022 року [PERSON] , відсторонений від роботи з 01 лютого 2022 року без збереження заробітної плати. Наказом КП «Зміїв-тепло» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 12 від 28.03.2022 [PERSON] звільнений по закінченню строку трудового договору з 28.03.2022 згідно п. 2 ст. 36 КЗпП. Згідно довідки КП «Зміїв-тепло» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, заробітна плата позивача за грудень 2021 склала 9694, 64 грн. за 268 відпрацьованих годин, за січень 2022 склала 10277, 58 грн. за 246 відпрацьованих годин. В лютому 2022 року кількість робочих годин становила 224 години, в березні 2022 кількість робочих годин становила 222 години. Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно з Законом України«Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 р. № 66, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01 серпня 1995 року за № 270/806 (далі Інструкція 66). Пунктом 2.3 Інструкції встановлено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 р. № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897. Відповідно до 2.2 Інструкції, право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до Інструкції. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції термін, на який відстороняється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, посадові особи державної санітарно-епідеміологічної служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб. Відповідно до вказаного, за відсутності в роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним. Матеріалами справи встановлено, що при винесенні наказу про відсторонення позивача від роботи у відповідача було відсутнє належним чином оформлене подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби. Крім того, суд зазначає наступне. Наказом Міністерства охорони здоров`я (далі МОЗ) від 25 лютого 2022 року № 380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 лютого 2022 року за № 256/37592, зупинено дію наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні. Наказ МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380 набрав чинності 01 березня 2022 року (опублікований в бюлетні «Офіційний вісник України» від 01 березня 2022 року за № 17). Враховуючи, що вищезгаданий наказ МОЗ слугував підставою для видання відповідних розпорядчих актів (наказів, розпоряджень) роботодавців щодо відсторонення від роботи невакцинованих від COVID-19 працівників, суд дійшов висновку, що з 01.03.2022 по 27.03.2022 включно відсторонення позивача від роботи не відповідало чинному законодавству України. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку щодо скасування наказу КП «Зміїв-тепло» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області № 6 від 31 січня 2022 року про відсторонення [PERSON] від роботи з 01 лютого 2022 року без збереження заробітної плати. З вищенаведених мотивів суд відхиляє доводи відповідача щодо законності оскаржуваного наказу. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд виходить із того, що відповідач безпідставно відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року в справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19) зроблено висновок, що: «у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не частини невиплаченої заробітної плати». Аналогічні висновки містяться у роз`ясненні Пленуму Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у якій зазначено, якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно довідки КП «Зміїв-тепло» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, заробітна плата позивача за грудень 2021 склала 9694, 64 грн. за 268 відпрацьованих годин, за січень 2022 склала 10277, 58 грн. за 246 відпрацьованих годин. В лютому 2022 року кількість робочих годин становила 224 години, в березні 2022 кількість робочих годин становила 222 години. Отже, середньогодинна заробітна плата позивача складає 38,86 грн (19972,22 грн нарахованої заробітної плати за два останні місяці в грудні 2021 та січні 2022 поділити на 514 робочих годин за грудень 2021 та січень 2022). За період вимушеного прогулу позивача з 01 лютого 2022 року по 27 березня 2022 року включно кількість робочих годин становила 446 години. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 17331,56 грн. ( 446 робочих годин помножити на 38,86 грн. середньгодинної заробітної плати) без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Таким чином, суд дійшов висновку про обгрунтованість та задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 237-1 КЗпП України\~визначений порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин, відповідно до положень якого передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1\~статті 1167 ЦК України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В частині 2\~ст. 23 ЦК України\~закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В силу ч.4\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті\~13\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31\~березня 1995\~року «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» (з\~відповідними змінами)\~роз`яснено,\~що згідно\~зі статтею\~237-1\~КЗпП\~України\~за наявності\~порушення прав\~працівника у\~сфері трудових\~відносин (незаконне\~звільнення або\~переведення,\~невиплати належних\~йому грошових\~сум,\~виконання робіт\~у небезпечних\~для життя\~і здоров`я\~умовах тощо),\~яке призвело\~до його\~моральних страждань,\~втрати нормальних\~життєвих зв`язків\~чи вимагає\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя,\~обов`язок\~по відшкодуванню\~моральної (немайнової)\~шкоди покладається\~на власника\~або уповноважений\~ним орган\~незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте а ні позивачем, а ні її представником не надано суду жодних доказів на підтвердження порушення стосунків позивача з іншими людьми, у приниженні його честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок відсторонення від роботи. Тому позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Згідно ст.. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат на правому допомогу представником позивача було надано договір про надання правової допомоги від 07.02.2022, товарний чек від 07.02.2022 на суму 7000 грн., акт приймання-передачі наданих послуг від 09.09.2022, детаьний опис наданих послуг від 09.09.2022. Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для розподілу витрат на правничу допомогу адвоката, оскільки вони є документально підтверженими.

Outcome: partial