Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.09.2011 року [PERSON] позичив у нього грошові кошти в сумі 25000 дол. США, про що написав розписку. Згодом, а саме 06.02.2013 року [PERSON] отримав від нього гроші в сумі 10000 дол. США, що також підтверджується розпискою. Вищезазначені розписки містили дати повернення боргу, однак вони неодноразово відстрочувалися за усною домовленістю сторін. Фактично вони домовилися, що борг буде повернутий пізніше, на першу вимогу позивача. 23.03.2019 року та 28.04.2019 року позивач пред`явив відповідачеві усну вимогу щодо повернення заборгованості. Однак, відповідач ухиляється від повернення суми боргу. А тому просить суд стягнути з [PERSON] на його користь борг у сумі 35000 дол. США. У судовому засіданні представник позивача зменшила позові вимоги та просила стягнути з відповідача борг у сумі 34750 дол. США, за виключенням сум грошових коштів, які відповідач повернув відповідачу 04.11.2019 року та 03.01.2020 року. Заперечила проти заяви відповідача про застосування позовної давності, посилаючись на переривання строку позовної давності вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу, а саме часткову сплату відповідачем боргу, що підтверджується тим, що після визнання боргу у телефонній розмові та звернення до суду з позовом відповідачем 04.11.2019 року було переказано позивачу 100 дол. США, та 03.01.2020 року 250 дол. США, про що свідчать квитанція Приват Банку № 442211 від 04.11.2019 року та заявка на отримання переказу № 75264634 від 03.01.2020 року. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив. Просив суд застосувати позовну давність до позовних вимог позивача, зазначаючи, що строк зобов`язання сплив 06.09.2012 року та 07.12.2013 року, отже строк позовної давності сплив 06.09.2015 року та 07.12.2016 року відповідно. З позовом до суду [PERSON] звернувся 02.05.2019 року. Також зазначив, що кошти, які [PERSON] перераховував [PERSON] не є визнанням боргу відповідачем. Заслухавши пояснення представника позивача та пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно ст. ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено згідно матеріалів справи, 06.09.2011 року [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 25000 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 06.09.2012 року, про що надав відповідну письмову розписку Також, встановлено, що 06.02.2013 року [PERSON] надав [PERSON] позику в розмірі 10000,00 дол. США, які останній зобов`язався повернути до 07.12.2013 року, про що надав відповідну письмову розписку. Позивач стверджує, що взяті на себе зобов`язання [PERSON] не виконав, суму боргу не повернув. Відповідачем не спростовано твердження позивача та не надано доказів повернення позики. У відповідності до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з\~вимогами ст.\~1047\~ЦК України\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою\~статті 1049\~ЦК України\~визначено,\~що позичальник\~зобов`язаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі або\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~у такій\~самій кількості,\~такого самого\~роду та\~такої самої\~якості,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позивач зазначає, що за усною домовленістю між сторонами було змінено строк повернення договору та визначено такий моментом пред`явлення вимоги. Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи що, відповідно до вимог ст.ст. 208,1047 ЦК України, з огляду на суму, договір укладений між [PERSON] та [PERSON] повинен вчинятися і вчинений у письмовій формі, зміна такого договору теж повинна вчинятися у письмовій формі. А тому суд вважає необґрунтованими твердження позивача про зміну, укладеного між ним та [PERSON] договору позики, в частині строку повернення позики. Згідно з положенням статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі\~питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 43 рішення від 29 січня 2013 року за заявою № 66610/09 у справі «Золотас проти Греції»). У відповідності з положеннями ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики не відносяться до таких щодо яких законом встановлена спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Не надано позивачем також договору про збільшення позовної давності за розглядуваним договором позики, який відповідно до вимог ч.2 ст. 259 ЦК України, укладається у письмовій формі. Згідно із ч. 1 ст.\~261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У\~статті 264 ЦК України\~визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Аналіз змісту частин 1 та 3 ст.\~264\~ЦК України дає підстави для висновку, що переривання перебігу строку позовної давності є можливим виключно в його межах (загальний строк 3 роки), а не після спливу позовної давності чи поза її межами. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 914/2026/17, Верховний Суд зазначив, що оскільки при дослідженні обставин, пов`язаних з вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може відбутися лише в межах строку давності. Така позиція Верховного Суду сформована у цілому ряді постанов і є сталою. З огляду на наведене твердження позивача, що сплата 04.01.2019 року та 03.01.2020 року в рахунок повернення боргу 100 і 250 дол. США перериває строк позовної давності є неогрунтованими, оскільки такі сплачені після спливу строку позовної давності. Так, при укладенні договору позики сторонами визначено строк повернення позики, а саме: судом встановлено, що 06.09.2011 року [PERSON] склав розписку, згідно з якою отримав від [PERSON] позику в сумі 25000 дол. США, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 06.09.2012 року, а 06.02.2013 року [PERSON] склав розписку, згідно з якою отримав від [PERSON] позику в сумі 10000 дол. США, які зобов`язався повернути в повному обсязі до 07.12.2013 року. Таким чином строк позовної давності за вимогами про повернення боргу згідно зазначених розписок сплив 06.09.2015 року та 07.12.2016 року відповідно. Позивач звернувся з позовом до суду 08 вересня 2021 року. Згідно вимог ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник відповідача адвокат Рутковський С.В. заявив про застосування строків позовної давності. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до висновку про застосування строків позовної давності та відмовляє у задоволенні позову з цих підстав.

Outcome: dismissed