Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів на дитину та визначення місця малолітньої дитини, обґрунтовуючи його тим, що вона з 2010 року по 2012 рік перебувала у громадянському шлюбі з [PERSON] . Офіційно шлюб зареєстрований не був. Від їхніх стосунків мають малолітню доньку [PERSON] , яка народилася [INFO] . В березні 2012 року батько дитини надав дозвіл на реєстрацію місця проживання доньки з нею за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Квартира належить її матері. В грудні 2012 року вони з батьком дитини вирішили припинити їхні відносини та жити окремо, останній поїхав в Луганські область, м. Краснодон (зараз Сорокине), де в нього залишився будинок від матері, та де він був зареєстрований. У 2014 році м. Краснодон опинилося на тимчасово окупованій території, і спілкування з батьком дитини відбувалося лише за телефоном. Між ними залишилися задовільні стосунки, тому спору про місце проживання доньки немає. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.03.2012 року свідоцтво про право власності на квартиру, в якій вони мешкали, було визнано недійсним, тому в 2014 році вони вимушені були переїхати до Києва в іншу квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку її мати придбала у іпотеку, але залишилися зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . В 2018 році донька була зарахована у перший клас до загальноосвітньої школи № 62 м. Києва за адресою проживання ( [ADDRESS] та навчається до теперішнього часу. В 2021 році вони вирішили питання з іпотекою, кредитодавець надав дозвіл на реєстрацію місця проживання. У вересні 2021 року вона, її мати та старша донька зареєструвалися за новою адресою: [ADDRESS] . Також були подані документи на реєстрацію місця проживання малолітньої доньки [PERSON] , але їм відмовили на підставі того, що батько дитини не надав дозвіл на реєстрацію. Згодом вона також отримала повідомлення про скасування реєстрації місця проживання від 08.10.2021 року. На даний момент квартира за адресою: [ADDRESS] їм не належить, але вона та їхня малолітня донька [PERSON] залишилася зареєстровані за цією адресою без змоги зареєструватися за адресою місця проживання. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або органом опіки та піклування). Отримати дозвіл батька немає можливості, оскільки виїхати з тимчасово окупованої території, щоб оформити нотаріально завірений дозвіл, він не має змоги, тому що не працює та має недійсний паспорт України (не вклеєна фотокартка в 45 років). 22.09.2021 року вона звернулася до Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з нею. У відповіді № 101/К-1297-327 від 26.10.2021 року Служба у справах дітей та сім`ї зазначила, що розглянути її заяву не є можливим, оскільки не має змоги отримати думку батька з цього питання, та запропонували звернутися до суду. Вона любить свою доньку і спроможна забезпечити її всім необхідним. У неї вільний розклад робочого дня. Дитина навчається в 4 класі ЗОШ № 62 м. Києва, облікована в медичних установах. Вона постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї, у неї з донькою психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Просить суд врахувати, що відповідач не має постійної роботи та заробітку. Проживання дитини з одним з батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо їхньої дитини. Враховуючи ту обставину, що відповідач з 2012 року не приймав участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини, у неї є підстави вважати, що відповідач і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятися від матеріального утримання дитини, тобто сплати аліментів. Відповідач офіційно не працевлаштований та не є суб`єктом підприємницької діяльності. Кошти заробляє шляхом надання разових побутових послуг приватним фізичним особам. Про щомісячні розміри таких заробітків останнього часу їй не відомо. На сьогоднішній день працює він чи ні їй не відомо. Позивач просила суд: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] ; стягнути з [PERSON] , 1975 року народження, аліменти на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), або за умови якщо відповідач не працює і не має інших доходів, виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника в Луганській області, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 05.01.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 17.08.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. В судове засідання відповідач не з`явився, причини неявки суду невідомі, судом вживалися заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату час та місце розгляду, шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження та судових повісток на адресу відповідача, однак, вся кореспонденція повернулась без вручення адресату. Відповідач повідомлений про дату та час судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». В судове засідання представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та винести рішення з максимальним врахуванням інтересів дитини. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що з 2010 року по 2012 рік перебувала позивач перебувала у громадянському шлюбі з відповідачем [PERSON] . Офіційно шлюб не було зареєстровано. Від період спільного проживання у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 17.01.2012 року Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. На даний час малолітня [PERSON] , [INFO] фактично проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , але зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації місця проживання та ведення реєстру територіальної громади Виконавчого комітеті Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області № 7186 від 29.09.2021 року. Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 10.08.2022 року, проведено обстеження умов проживання дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що у дитини є окрема кімната. Житло з усіма комунальними зручностями, повноцінно обладнане меблями та побутовою технікою, сучасний ремонт, санітарно-гігієнічний стан задовільний, чисто, охайно, прибрано. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у дитини в кімнаті: ліжко-трансформер, робочий стіл, стілець, комод для одягу, тумба для книжок, є місце для дозвілля та навчання. [PERSON] , [INFO] , навчається в 4-Г класі середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 62 м. Києва, що підтверджується довідкою середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 62 від 30.09.2021 року № 337. Стаття 19 СК України, передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно до Висновку Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за вихідним № 101-5277/02 від 17.08.2022 року враховуючи рекомендації комісії (протокол від 11.08.2022 року № 11) з метою забезпечення прав та інтересів дитини Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дітей разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дітей спільно не проживають, право визначати місце проживання дітей залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дітей, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Судом встановлено, що [PERSON] має стабільний дохід, створила належні умови для проживання дитина, піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, виховує дитину у атмосфері турботи та любові. З огляду на такий підхід, а саме що на даний час саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у звичній для неї обстановці, суд вважає, що на даний час визначення місця проживання дитина разом із матір`ю буде більш доцільним та буде найбільше відповідати інтересам дитини, сприяти її нормальному гармонійному розвитку. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення матір`ю належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дітей, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, крім того, дитина має проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, у зв`язку з чим позовна вимога про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю є обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання спільної дитини. У відповідача не має малолітніх дітей на утримання яких би він сплачував аліменти. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності зі ст. ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За приписами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. По змісту ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи, що спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини, суд прийшов до переконання, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки такий розмір є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відповідатиме інтересам дитини, рівності сторін в їх обов`язку щодо утримання та можливості відповідача сплачувати такий розмір аліментів. Відповідно до норми ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов [PERSON] пред`явлено 16 листопада 2021 року, відтак аліменти суд присуджує саме з цього дня. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно суд присуджує з відповідача судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів у сумі 908,00 гривень в дохід держави, а також стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини у сумі 908,00 гривень. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного відповідно до ст. ст. 19, 141, 180, 182, 183, 185, 191 СК України, та,

Outcome: approved