Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської прокуратури № 6, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування. Свої вимоги мотивував тим, що 16 лютого 2018 року позивача було затримано в порядку ст.208 Кримінального Кодексу України. 17 лютого 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про те, що 16 лютого 2018 року приблизно о 23:30 під час обшуку за місцем мешкання [PERSON] у кв. [ADDRESS] , виявлено та вилучено предмет, схожий на набої з гумовою кулею, червоного кольору всередині, з маркуванням «Терен-3 9mn P.A.», предмет схожий на магазин до автомата, всередині якого знаходиться 20 (двадцять) предметів, схожих на набої з маркуванням »17 67», 10 (десять) предметів, схожих на набої до автомата з маркуванням»17 67», 16 (шістнадцять) предметів, схожих на набої з маркуванням «270 94». Цього ж дня було відкрито кримінальне провадження № 12018100030001531 від 17 лютого 2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України. 20 лютого 2018 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 Моісеєнко С.В. про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту відносно підозрюваного [PERSON] задоволено частково: застосовано до [PERSON] , [INFO] , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, в кримінальному провадженні №12018100030001531 від 16 лютого 2018 року запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби, Зобов`язано підозрюваного [PERSON] не відлучатися з постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] у період часу з 22:00 до 06:00 години без дозволу слідчого, прокурора, суду, а також прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, не спілкуватись зі свідками в зазначеному кримінальному правопорушенні за винятком участі в процесуальних діях в присутності слідчого, прокурора, слідчого судді, суду. 15 липня 2019 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, який ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишено без змін. 24 березня 2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу захисника Горди В.В. задоволено частково: ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо [PERSON] скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 20 серпня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва подання старшого інспектора Дніпровського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» Куровської М.В. у м. Києві та Київській області про звільнення від відбування покарання засудженого задоволено: [PERSON] від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 15.07.2019 року звільнено. 25 листопада 2020 року ухвалою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого задоволено: вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року щодо [PERSON] скасовано, а кримінальне провадження за його обвинуваченням за ч.1 ст.263 КК України закрито у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. У зв`язку з незаконним засудженням був зобов`язаний періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом. Крім того, він втратив роботу, не мав можливості утримувати неповнолітню доньку, втратив соціальний статус зразкового робітника правоохоронного органу, учасника бойових дій, утримувався в ізоляторі тимчасового тримання, чим були принижено його честь і гідність. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року, тобто на час розгляду справи в суді, мінімальна заробітна плата становить 6000 грн. Початок перебігу строку перебування під слідством починається з моменту затримання 16 лютого 2018 року по 25 листопада 2020 року (набрання чинності ухвали Київського апеляційного суду, загальний строк складає 33 місяці. У зв`язку з чим просить стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 300000, 00 грн. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 17 лютого 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про те, що 16 лютого 2018 року приблизно о 23:30 під час обшуку за місцем мешкання [PERSON] у кв. [ADDRESS] , виявлено та вилучено предмет, схожий на набої з гумовою кулею, червоного кольору всередині, з маркуванням «Терен-3 9mn P.A.», предмет схожий на магазин до автомата, всередині якого знаходиться 20 (двадцять) предметів, схожих на набої з маркуванням »17 67», 10 (десять) предметів, схожих на набої до автомата з маркуванням»17 67», 16 (шістнадцять(шістнадцять) предметів, схожих на набої з маркуванням «270 94». Цього ж дня було відкрито кримінальне провадження № 12018100030001531 від 17 лютого 2018 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України (а.с. 19). 20 лютого 2018 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 3 Моісеєнко С.В. про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту відносно підозрюваного [PERSON] задоволено частково: застосовано до [PERSON] , [INFO] , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, в кримінальному провадженні №12018100030001531 від 16 лютого 2018 року запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби, Зобов`язано підозрюваного [PERSON] не відлучатися з постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] у період часу з 22:00 до 06:00 години без дозволу слідчого, прокурора, суду, а також прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, не спілкуватись зі свідками в зазначеному кримінальному правопорушенні за винятком участі в процесуальних діях в присутності слідчого, прокурора, слідчого судді, суду (а.с. 20). 15 липня 2019 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, який ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року залишено без змін (а.с.21-25, 26-30). 24 березня 2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу захисника Горди В.В. задоволено частково: ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо [PERSON] скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с. 31-36). 20 серпня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва подання старшого інспектора Дніпровського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» Куровської М.В. у м. Києві та Київській області про звільнення від відбування покарання засудженого задоволено: [PERSON] від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 15.07.2019 року звільнено (а.с. 37). 25 листопада 2020 року ухвалою Київського апеляційного суду Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого задоволено: вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року щодо [PERSON] скасовано, а кримінальне провадження за його обвинуваченням за ч.1 ст.263 КК України закрито у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати (а.с. 38-41). 13 квітня 2021 року ухвалою Верховного суду касаційну скаргу прокурора Льовочкіна А. О. на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року разом з усіма доданими до неї матеріалами повернуто особі, яка її подала (а.с. 42). Позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено про неправомірні дій відповідача, внаслідок яких позивач перебував під кримінальним переслідуванням у період з 16 лютого 2018 року (дата затримання) до 25 листопада 2020 року (дата ухвали Київського апеляційного суду), тобто 33 місяці. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача Київської міської прокуратури скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями та завданню шкодою, на яку посилається позивач. Крім того, в межах цього кримінального провадження позивач надав органу досудового розслідування зізнавальні показання, що відповідно до ч.4 ст.1176 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Позивач скористався правом подачі відповіді на відзив відповідача, в якій вказано, що на підтвердження завдання моральної шкоди подано письмові докази, а саме, копію трудової книжки позивача; копію свідоцтва про хворобу № 182/3в; документи про нагородження; копію посвідчення учасника бойових дій; витяг ЄРДР, копію ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року; копію вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року; копію постанови Верховного Суду від 24 березня 2020 року; копію ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року; копію ухвали Київського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року; копію ухвали Верховного Суду від 13 квітня 2021 року. Крім того, в ході судового розслідування позивач не здійснював самообмови, яка б перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню. Порушення закону при здійсненні обшуку, яке призвело до виправдання його, було скоєно органами досудового слідства та прокуратури, яка здійснювала нагляд та підтримувала обвинувачення. Представник відповідача Державної казначейської служби України скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю, оскільки відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавав. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів вини відповідачів у заподіяння позивачу моральної шкоди. Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач. Позивач скористався правом подачі відповіді на відзив відповідача Державної казначейської служби України, в якій вказано, що Державна казначейська служба України є представником держави України. Отже, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень здійснюється за рахунок держави. На підтвердження сплати коштів на професійну правничу допомогу позивачем надано банківську виписку відповідно до виставленого рахунку-фактури № 20 від 22 квітня 2021 року та акту надання послуг від 07 травня 2021 року. Щодо наявності повноважень адвоката на підписання позовної заяви, то на підставі договору № 65-1 про надання правової допомоги від 22 квітня 2021 року надано ордер про надання позивачу правової допомоги. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18, провадження № 14-195 цс 21. Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. 25 листопада 2020 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 липня 2019 року щодо [PERSON] скасовано, а кримінальне провадження за його обвинуваченням за ч.1 ст.263 КК України закрито у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Зі змісту ухвалу вбачається, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, надані прокурором, які б доводили поза розумним сумнівом наявність у діях [PERSON] об`єктивної та суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, та вичерпані можливості їх отримання. Крім того, із змісту вироку, не випливає, що версія подій [PERSON] про залишення за місцем його проживання поліетиленового пакету з військовим обмундируванням, у кишенях якого були виявлені боєприпаси, іншою особою, та про його необізнаність із змістом пакету спростована прокурором за допомогою переконливих доказів. Судом не встановлено здійснення позивачем самообмови в ході судового розслідування. Отже, позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у статті 1 цього Закону випадках. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Зазначені правові висновки також узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, провадження № 14-4цс19. Судом встановлено, що позивач перебував під кримінальним переслідуванням у період з 16 лютого 2018 року (дата затримання) до 25 листопада 2020 року (день постановлення ухвали Київського апеляційного суду про закриття кримінального провадження), що становить 33 місяці. Перевіряючи обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку моральної шкоди, суд виходить з такого. Суд враховує, що позов подано 19 вересня 2021 року, а тому виходить з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди гарантований державою, так як відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня у розмірі 6 000 грн. Межі відшкодування моральної шкоди визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування провадження на досудовому розслідуванні та суді, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Здійснення безпосереднього списання коштів казначейством передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників». Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Отже, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Доводи представників відповідачів про відсутність будь-яких доказів спричинення позивачу моральної шкоди суд вважає безпідставними, оскільки повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, проведення в ході кримінального провадження ряду процесуальних слідчих дій, зокрема його неодноразові виклики для проведення процесуальних дій на досудовому слідстві та у суду, обрання запобіжного заходу, тривалий час обмежували права позивача та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені в ухвалі суду про відсутність в діях позивача об`єктивної та суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, яка набрала законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвели до хвилювань, зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково, виходячи з такого розрахунку: 33 місяці * 6000 = 198 000 грн. В решті вимог відмовити. Позивач просить про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. 22 квітня 2021 року між Адвокатським бюро «Горда і Партнери» та позивачем укладено Договір про надання правової допомоги № 65-1 (а.с. 43). Вартість витрат на правову допомогу позивач підтверджує рахунком-фактурою № 20 від 22 квітня 2021 року на суму 5000,00 грн. (а.с. 44), актом надання послуг від 07 травня 2021 року (а.с. 45), випискою з особового рахунку, відкритому в Акціонерному товаристві «Укрсиббанк» про оплату вартості наданих послуг за договором про надання правової допомоги № 65-1 від 22 квітня 20212 року у розмірі 5 000,00 грн. (а.с. 46). Представники відповідачів не скористалися своїм правом подачі клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Враховуючи складність справи, розмір позовних вимог та розмір задоволених вимог,

Outcome: partial