Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

30.04.2022 адвокат Попель Д.В. звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області в інтересах позивача [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до розписки, власноручно написаною відповідачем, 17.06.2020 [PERSON] отримала в борг від [PERSON] позику в сумі 40000 грн. з виплатою щомісячно 7000 грн. відсотків за користування грошовими коштами та зобов`язалась їх повернути до 17.09.2020. Відповідач сплачувала відсотки за користування грошовими коштами 17.07.2020, 17.08.2020 та 17.09.2020, всього на суму 21000 грн., проте основний борг погашено не було. Крім того, 17.09.2002 відповідач продовжила строк позики до 17.11.2020 на тих самих умовах. Також, строк дії позики продовжувався відповідачем неодноразово, а саме 17.11.2020 та 07.01.2021. 17.07.2021 відповідач власноручно підтвердила, що заборгувала позивачу 24000 грн. відсотків за користування грошовими коштами, при цьому жодних виплат по погашенню основного боргу нею здійснено не було. 27.10.2021 та 25.01.2022 засобами поштового зв`язку позивачем направлено відповідачу претензії, в яких він просив терміново повернути йому кошти взяті в борг та відсотки за користування грошовими коштами. Однак вказані претензії залишились без відповіді та на даний час відповідач не виконала свого обов`язку щодо повернення грошових коштів і станом на день звернення з позовом до суду її заборгованість становить 127465,35 грн. За таких підстав представник позивача просить стягнути з відповідача вказану заборгованість, яка складається з основного боргу в сумі 40000 грн., відсотків за користування грошовими коштами в сумі 74000 грн., трьох відсотків річних в сумі 1230 грн., пені в розмірі 7065,21 грн. та 5170,14 грн. інфляційного збільшення боргу. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 12.05.2022 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 24.05.2022 ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено розгляд справи по суті. 26.09.2022 на електронну адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву разом з клопотанням про продовження процесуального строку на його подання. Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 27.09.2022 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про продовження процесуального строку на подання відзиву, а відзив на позовну заяву залишено без розгляду. 11.10.2022 на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких відповідач позов не визнала, посилаючись на те, що він є необґрунтованим та не відповідає дійсним обставинам справи, а тому в його задоволенні необхідно відмовити з таких підстав: відповідач не погоджується з наведеним позивачем розрахунком заборгованості, оскільки державою запроваджено, що під час воєнного стану, який введено в Україні та протягом тридцяти днів після його завершення позичальник не несе відповідальності у разі прострочення платежів за кредитом, а тому всі платежі, нараховані з 24.02.2022 підлягають списанню. Крім того, відповідач зазначає, що укладала договір позики під впливом пригніченого стану у зв`язку з хворобою матері, а з позивачем перебувала в дружніх та довірливих відносинах та написала розписку під його диктовку. Разом з тим, відповідач вважала, що повертала грошові кошти в рахунок боргу, а не відсотків. При цьому за дев`ять місяців нею було передано позивачу 61000 грн., тобто повернута вся сума в розмірі 40000 грн. та більше 50 відсотків від отриманої позики. 17.10.2022 у судовому засіданні представник позивача адвокат Попель Д.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Також уточнив, що розмір відсотків, який вказано в позові в сумі 74000 грн. є опискою, а дійсний розмір заборгованості відповідача за відсотками за користування грошовими коштами становить 72000 грн. При цьому інфляційні втрати ним обраховано з травня 2021 року по березень 2022 року, три відсотки річних представником нараховано за 374 дні з 18.04.2021 по 27.04.2022. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня на підставі ст. 549 ЦК України, розмір якої за період з 18.04.2021 по 27.04.2022 становить 7065,21 грн. На запитання суду зазначив, що жодні інші договори між позивачем та відповідачем не укладались, зміни до розписки від 17.06.2020 сторонами не вносились, окрім тих, що в ній наявні. 17.10.2022 відповідач, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, без повідомлення причин неявки. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Частина 1 ст. 84 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Суд встановив, що 17.06.2020 між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики (далі - Договір), за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 40000 грн. терміном на три місяці з 17.06.2020 по 17.09.2020 з виплатою щомісячно відсотків в розмірі 7000 грн. Вказане підтверджується копією розписки, оригінал якої досліджено судом в судовому засіданні 17.10.2022 (а.с. 6-7). Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавала, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Даною розпискою також підтверджується факт сплати відповідачем відсотків за користування позикою по 7000 грн., а саме 17.07.2020, 17.08.2020 та 17.09.2020. Також, як вбачається з вказаної розписки, 17.09.2020 сторони продовжили дію договору на тих самих умовах строком до 17.11.2020. Далі, 17.10.2020 та 17.11.2020, [PERSON] передала позивачу відсотки за користування грошовими коштами в сумі по 7000 грн. та сторони продовжили строк дії договору на два місяці до 17.01.2021 на попередніх умовах. 17.12.2020 та 17.01.2021 відповідач сплатила позивачу відсотки в розмірі по 7000 грн. та сторони продовжили строк дії договору на три місяці, тобто до 17.04.2021, зі сплатою відсотків в розмірі по 6000 грн. щомісячно. В подальшому, 17.02.2021 та 17.03.2021, позивач отримав від відповідача відсотки за користування грошовими коштами в сумі по 6000 грн. Після зазначеної дати виплати відповідачем не проводились та 17.07.2021 відповідач підтвердила, що заборгувала [PERSON] відсотки за позикою в розмірі 24000 грн., зробивши про це відповідний запис у розписці. При цьому будь-які зміни щодо строку дії договору позики між сторонами після 17.04.2021 сторонами не вносились. З вказаного слідує, що [PERSON] станом на 17.07.2021 сплатила [PERSON] відсотки за користування позикою на загальну суму 61000 грн., однак не повернула основну суму позики та відсотки за чотири місяці (з 17.04.2021 по 17.07.2021) в розмірі 24000 грн. За таких підстав, з урахуванням наданих сторонами доказів, суд вважає доведеним факт сплати [PERSON] позивачу відсотків за користування позикою на загальну суму 61000 грн. та залишок боргу за відсотками в розмірі 24000 грн. У матеріалах справи також наявні претензії позивача про повернення позичених грошових коштів від 27.10.2021 та від 25.01.2022 з доказами направлення їх відповідачу (а.с. 8, 9, 10, 11). Отже, в порушення умов договору позики від 17.06.2020 відповідач не виконала свої зобов`язання та не повернула позивачу в строк до 17.04.2021 у повному обсязі кошти за Договором, чим істотно порушила умови Договору та вимоги ч. 1 ст. 1049 ЦК України, згідно з якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких підстав суд приходить до висновку, що у [PERSON] виникло право звернення до суду за захистом порушених прав та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики. При цьому є обґрунтованою та доведеною вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 40000 грн. Щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами суд зазначає таке. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 р. у справі № 910/1238/17 касаційний суд, формуючи практику, дійшов такого висновку: проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики), визначені у договорі. Такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06.02.2019 у справі № 175/4753/15-ц. Так, з наданої суду копії розписки встановлено, що сторони, з урахуванням змін до договору, дійшли згоди щодо розміру відсотків за користування позикою щомісячно в сумі 7000 грн. з 17.06.2020 по 17.01.2021, а також строку дії Договору по 17.01.2021. Також, як вбачається з розписки, наданою [PERSON] , 17.01.2021 сторони дійшли згоди та продовжили строк дії договору на три місяці, тобто до 17.04.2021 зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 6000 грн. щомісячно. Разом з тим, відповідач 17.07.2021 підтвердила, зробивши відповідний запис про це у розписці, що її борг за процентами від суми позики становить 24000 грн., чим сторони продовжили строк дії договору до 17.07.2021. Отже, з вказаного слідує, що строк дії договору, укладеного між сторонами 17.06.2020, закінчився 17.07.2021, а тому, з врахуванням викладених вище правових висновків Верховного Суду, з нарахованих представником позивача відсотків в розмірі 72000 грн. за період з серпня 2021 року по березень 2022 року підлягають стягненню лише відсотки в межах строку дії договору позики, а саме в сумі 24000 грн., що нараховані по 17.07.2021. Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Крім того, 26.06.2020 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19, дійшла висновку про те, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, тобто в даному випадку з 18.04.2021 по 27.04.2022 (375 дні). Суд, перевіривши розрахунок представника позивача, який міститься в позовній заяві, зазначає що він є невірним. Здійснивши перерахунок, судом встановлено, що сума 3 % річних від простроченої суми становить: 40000 (сума основного боргу) х 3% /365 (кількість днів у році) х 375 (кількість днів прострочення виконання зобов`язань) =1232,88 грн. При цьому суд зазначає, що частина 1 ст. 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обґрунтовуючи позовні вимоги, а також у судовому засіданні, представник позивача зазначив, що розмір трьох відсотків від простроченої суми заборгованості становить 1229,60 грн. За таких підстав суд вирішує спір саме в межах заявлених позивачем вимог і вважає, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в межах суми, яку просив стягнути представник позивача, а саме в розмірі 1229,60 грн. Також, у кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. За таких підстав з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період про який просить представник позивача у позові, а саме з 01.05.2021 по 27.04.2022, розмір яких становить 5170,13 грн., який обраховується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу (40000 х 101,3% х 100,2% х 100,1% х 99,8% х 101,2% х 100,9% х 100,8% х 100,6% х 101,3% х 101,6% х 104,5% - 40000 = 5170,13 грн. Щодо позовних вимог про стягнення пені в розмірі 7065,21 грн. суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає, що видами забезпечення виконання зобов`язання є, зокрема, неустойка. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Виходячи з вимог ст. 547 ЦК неустойка повинна бути оформлена в письмовій формі. Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначається актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі). В судовому засіданні представник позивача в частині стягнення з відповідача пені зазначив, що вона підлягає стягненню з відповідача лише на підставі ст. 549 ЦК України. Разом з тим зазначив, що ні в розписці, ні в іншому додатковому договорі сторони не узгоджували розмір пені. Про наявність актів цивільного законодавства, на підставі яких з відповідача підлягає стягненню пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань представник позивача ні в судовому засіданні, ні в позовній заяві не вказав. При цьому судом також встановлено, що в розписці від 17.06.2020 сторонами не визначено розмір пені, а відтак сторони не домовлялися про її розмір та стягнення у випадку порушення відповідачем договірних зобов`язань, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 7065,21 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 70399,73 грн. (тобто 55,23 % від заявленої вимоги), а позивач звільнений від сплати судового збору, то розмір судового збору, який необхідно стягнути з відповідача становить 703,99 грн., який відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь Державної судової адміністрації України. Також, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені відповідачем на професійну правничу допомогу у сумі 4500 грн., що підтверджені копіями договору про надання професійної правової допомоги від 25.10.2021, додаткової угоди № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 25.10.2021, акту від 11.11.2021 за № 1 прийому-передачі робіт (послуг) до договору від 25.10.2021, квитанції до прибуткового касового ордеру № б/н від 11.11.2021 (а.с. 15-16, 17, 18, 19), підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 2209,20 грн.

Outcome: partial