Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Львівтурист", про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позов обгрунтовує тим, що 04.04.2020 року на автостоянці за адресою м.Львів, вул.Коновальця, 103 виникла пожежа, в результаті якої знищено спеціалізований автофургон IVECO д.н.з. [NUMBER] , який належить їй, позивачці, на праві власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . На адвокатський запит представника позивачки - адвоката Коцюбинської Л.С. Франківським відділом поліції ГУ НП у Л/о надано відповідь № К- 54/Аз/41/01/06-20 від 17.06.2020р. про те, що найбільш ймовірною причиною пожежі, що виникла на відкритій автостоянці за адресою: [ADDRESS] є необережне поводження з вогнем не встановленої особи. Згідно відповіді ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» № 3340 від 27.08.2020р., право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] підтверджене за відповідачем. За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 Цивільного кодексу України). Зазначає, що забезпечення пожежної безпеки суб`єкта господарювання покладається на власників та керівників таких суб`єктів господарювання. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальні вимоги з пожежної безпеки до будівель, споруд різного призначення та прилеглих до них територій, іншого нерухомого майна, обладнання, устаткування, що експлуатуються регулюють Правила пожежної безпеки в Україні, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України №1417 від 30.12.2014 р., що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05 березня 2015 р. за №252/26697 (з наступними змінами і доповненнями). Пунктами 1.1. 1.2, 1.4 розділу III. «Загальні вимоги пожежної безпеки до утримання територій, будинків, приміщень, споруд, евакуаційних шляхів і виходів» вищезгаданих Правил передбачено, що під час експлуатації об`єктів забороняється зменшувати мінімальні протипожежні відстані, територія об`єктів, ділянок, що межують з житловими будинками, дачними та іншими будинками, протипожежні відстані між будинками, спорудами, майданчиками для зберігання матеріалів, устаткування повинні систематично очищатися від сміття, відходів виробництва, тари, опалого листя, котрі необхідно регулярно видаляти (вивозити) у спеціально відведені місця, на території населених пунктів та об`єктів забороняється влаштовувати звалища горючих відходів, протипожежні відстані між будинками, спорудами, відкритими майданчиками для зберігання матеріалів, устаткування забороняється захаращувати, використовувати для складування матеріалів, устаткування. З акту про пожежу б/н від 04.04.2020р. вбачається, що місцем виникнення пожежі було звалище будівельних відходів (дерев`яні віконні рами, рами дверей, дерев`яні каркаси ліжок, матраси ватно-паролонові, інші горючі матеріали) на відкритій території впритул до готелю « Львівтурист » з подальшим перекиданням вогню на її, позивачки, автофургон. Відтак, вважає, що протиправна поведінка відповідача полягає у бездіяльності щодо забезпечення пожежної безпеки власної території та майна. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що саме внаслідок невиконання вимог Правил Пожежної безпеки в Україні та незабезпечення пожежної безпеки на території відбулася пожежа, якою було завдано майнову (матеріальну) шкоду її, позивачці, майну, загальна вартість якої становить 665 974 (шістсот шістдесят п`ять дев`ятсот сімдесят чотири) гривень. Зазначає, що в результаті неправомірних дій відповідача їй, позивачці, спричинено і моральної шкоди. Зокрема, вказує, що вона, позивачка, зареєстрована як фізична особа-підприємець, купувала автофургон з метою здійснення підприємницької діяльності, отримувала на нього кредит, до пожежі надавала послуги мобільного харчування. В результаті пожежі було знищено об`єкт, яким вона заробляла собі на життя, зазнала моральних страждань, які негативно позначились і на стані її, позивачки, здоров`я, була позбавлена тривалий час вести свій звичний спосіб життя. Відтак, просить стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. Ухвалою Франківського районого суду м. Львова від 04.06.2021р. провадження у справі відкрито та призначено у справі підготовче засідання. У письмових запереченнях відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повнмоу обсязі. Зазначає, що ПрАТ "Львівтурист" перед позивачкою жодних зобов"язань встановлених договором або законом немає. ПрАТ "Львівтурист" жодного відношення до розміщення на зазначеній позивачкою території автостоянки немає. Рішенням Викнокому Львівської міської ради депутатів трудящих №35 від 22.01.1965 року Львівській туристичній базі (правонаступником якої є відповідач) було виділено земельну ділянку під будівництво готелю для туристів. На вказаній території побудований готель " [INFO] ", право власності на який підтверджується свідоцтвом від 20.10.1999. Зазначає, що земельна ділянка перебуває у власності Львівської міської ради. Ухвалою ЛМР від 20.05.2021 за №856 відповідачу надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділячнки на [ADDRESS] . Жодних договорів по оренді земельної ділянки у відповідача не було. Самовільну органзацію автостоянки за готелем було встановлено комісійно при огляді території. Зазначає, що саме власник майна несе ризик випадкового його знищення та випадкового його пошкодження (псування). Відтак, відповідальність за збереження майна та ризики його знищення повністю лежать на позивачці. Підстава перебування автомобіля позивача на території за готелем "[INFO]" за адресою [ADDRESS] не відома. Згідно акту пожежі від 04.04.2020р. та у звіті про причини пожежі зафіксовано факт пожежі та вказано, що така сталася через необережне поводження з вогнем не встановленою особою. Відтак, вимоги позивачки до відповідача є безпідставними та необгрунтованими. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06.10.2021р. закрито підготовче провадження та цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. У відповіді на заперечення представник позивача підтримала обгрунтування, викладені у позовній заяві та звернула увагу на правовий висновок у постанові верховного суду від 24.06.2019р. у справі №902/435/18 щодо відшкодування шкоди, яку позивачеві заподіяно відповідачем внаслідок пожежі, що сталась на його території. У письмових запереченнях на відповідь позивача відповідач наглошує, що має договірні відносини з ФОП [PERSON] щодо оренди нежитлових приміщень в будівлі готелю "[INFO]", які достроково були розірвані у зв"язку із несвоєчасною оплатою. [PERSON] неодноразово наголошувалося на проведенні ремонтних робіт в готелі та необхідності очищення відповідної території від несанкціонованого зберігання автотранспортних засобів. Відповідач жодними рішеннями, діями чи бездіяльністю моральної чи матеріальної шкоди позивачу не завдавало. Також не підтверджено та не доведено вини відповідача та причиннного зв"язку між діями відповідача та заявленою до стягнення сумою збитків. У письмових поясненнях представник позивача звертає увагу на те, що у листі відповідача, адресованого позивачці 12.11.2021р. №01/158 зазначено "на прилеглій території до готелю "[INFO]" за адресою [ADDRESS] знаходиться ваш автомобіль." У запереченні на письмове пояснення представник відповідача зазначає, що акт про пожежу від 04 квітня 2020 року та звіти про причини пожежі не підтверджують наявність вини відповідача у завданні шкоди, оскільки містять лише інформацію щодо факту пожежі, обсягу пошкоджень, в тому числі і пошкоджень спричинених відповідачу. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, надали аналогічні пояснення, які викладені в позовній заяві та долучених до матеріалів справи письмових поясненнях, зазначають, що саме бездіяльність відповідача призвела до виникнення пожежі, внаслідок якої майно позивачки зазнало пошкоджень, а відтак позивачці спричиено майнову та моральну шкоду. В судовому засіданні представник відповідача заперечила позов у повному обсязі, вважає позовні вимоги безпідставними та надала пояснення, викладені у запереченні на позовну заяву. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] повідомив суду, що на автостоянці на зазначеній земельній ділянці зберігав свій автомобіль, на автотоянці були сторожі, які вели всю документацію та отримували плату за стоянку, при цьому йому не відомо кому належить ця автостоянка. Після закриття автостоянки, на неї почали заїжджати вантажні автомобілі, готель почав робити ремонт. Жодних договорів на паркування автомобіля не укладав. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали розглядуваної цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] позивачці належить транспортний засіб марки Iveco тип спеціалізований вантажний фургон реєєстраційний номер [NUMBER] . 04.04.2020р. провідним інспектором Франківського РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області Повстином В.А., позивачкою, гр. [PERSON] , керуючим автостоянкою гр. [PERSON] , головним юрисконсультом ПрАТ "Львівтурист" [PERSON] складено акт про пожежу, яка виникла 04.04.2020р. об 15 год. 30 хв., на об"єкті автостоянка ФОП [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Місцем виникнення пожежі є звалище будівельних відходів (дерев"яні віконні рами, рами дверей, дерев"яні каркаси ліжок, матраси ватно - паралонові, інші горючі матеріали) на відкритій території автостоянки ФОП [PERSON] впритул до будівлі готелю " Львівтурист ", з подальшим перекиданням вогню на автофургон Iveco д.н.з. [NUMBER] ). Згідно цього ж акту, ймовірна причина пожежі встановлюється. Відповідно до звіту провідного інспектора Франківського РВ м. Львова ГУ ДСНС України у Львівській області лейтенанта служби цивільного захисту Повстина В.А. від 04.04.2020р., найбільш ймовірною причиною пожежі, яка вникла на відкритій автостоянці ФОП [PERSON] за адресою [ADDRESS] є необережне поводження з вогнем не встановленої особи. Відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю від 20 жовтня 1999 року, будівля готелю, яка розташована у [ADDRESS] дійсно належить Львівському закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях "Львівтурист" на праві власності. В матеріалах справи міститься акт огляду прилеглої території біля готелю "[INFO]" ПрАТ "Львівтурист" від 05.01.2020р., складений комісією у складі головного інженера ПрАТ "Львівтурист" Гордієнка В.М., головного юрисконсульта ПрАТ "Львівьтурист" [PERSON], заступника головного бухгалтера ПрАТ "Львівтурист" [PERSON], за учасю орендарів [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого оглядалася прилегла ткриторія біля готелю "[INFO]", розташованого за адресою [ADDRESS]. Відповідно до акту, вхід на територію здійснюється через металеву браму, територія огороджена по периметру металевою сіткою, в деяких місцях зверху над сіткою натягнуто колючий дріт, наявна металева будка, яка використовується як приміщення для охорони, територія має розмітку для паркування автомобілів, територія завантажена автомобілями та використовується з метою парковки (автостоянки). Санітарно - екологічний стан прилеглої території знаходиться в незадовільному та занедбаному стані: трава не покошена, захаращена бур"янами, паркан та брама в аварійцному стані, стан дорожнього покриття з ямами та вибоїнами тощо. В цілому територія не відповідає прийнятим санітарно - екологічним та есетичним нормам. Згідно договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) №15, укладеного 02 січня 2020 року між ПрАТ "Львівтурист" та ФОП [PERSON] , передано в оренду нежитлові приміщення , загальною площею 64,7 кв.м., що розташовані в підвалі будівлі готелю " [INFO] ", що знаходитьсяч за адресою [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) немає вини у заподіянні шкоди. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 902/320/17). Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч.1, п.3 ч.2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які свідчать про те, що відповідачем у справі вчинено будь - які дії, які б вказували на спричинення як матеріальної, так і моральної шкоди позивачам. Стороною позивача також не наведено жодної обґрунтованої підстави, як і не надано доказів того, що відповідачем у справі вчинено дії, за наслідками яких позивачка просять стягнути моральну та матеріальну шкоду. Позивачкою не надано доказів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та їх вини в заподіянні моральної шкоди. Відтак, позивачкою належним чином не обґрунтовано та не доведено жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння їй як матеріальної, так і моральної шкоди, протиправності дій відповідача, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та виною останнього в її заподіянні. Позивачкою не подано до суду доказів, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. При цьому, суд враховує докази, надані позивачкою, зокрема акт та звіт про пожежу від 04.04.2020р., у яких чітко вказано, що особа, винна у спричиненні пожежі, не встановлена. В матеріалах справи відсутні будь-які рішення уповноважених органів, які свідчать про те, що ПрАТ "Львівтурист" неналежно утримано територію за адресою [ADDRESS] , що стало причиною пожежі. Позивачкою не доведено тієї обставини, що належний їй транспортний засіб, який постраждав внаслідок пожежі, зберігався на спеціально облаштованій автостоянці у відповідності до вимог, встановлених законодавством України. В матеріалах справи відсутні будь - які докази, які свідчать про те, що між позивачкою та відповідачем укладено договори, зокрема, про зберігання транспортного засобу на автостоянці, порушення умов якого має наслідком стягнення завданих збитків з відповідача. Позивачкою не надано доказів та такі не здобуті в процесі судового слідства, які свідчать про те, що саме відповідач був зобов"язаний вживати усіх заходів щодо схоронності, зокрема, належного позивачці транспортного засобу. На підтвердження прийняття автотранспорту на зберігання може посвідчуватись квитанцією, номером, жетоном, записом в журнал обліку транспортних засобів, перепусткою. Разом з цим, будь - який з цих документів на підтвердження позовних вимог позивачкою не надано, як і не надано доказів того, що відповідач провадить господарську діяльність, зокрема, з наданням послуг зберігання транспортних засобів. Згідно ст. 3 ЦК України, в редакції, яка діє на час розгляду справи, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В приписах статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою єфективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивачка не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з підстав недовоеденості такого. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed