Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, поданим представником позивача адвокатом Тимошенко О.В., в якому просить визнати недійсним договір комісії № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року, укладений між ТзОВ «М.В.Л. ГРУП» та [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року, укладений між ТзОВ «М.В.Л. ГРУП» та [PERSON] ; витребувати з чужого незаконного володіння майно, а саме витребувати від [PERSON] транспортний засіб Toyota Auris 1.6L 4AT Luna (5F), 040 білий, 2012 р.в., № кузова [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] , на її користь. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що [PERSON] за договором купівлі-продажу № Д-1902 від 27 квітня 2012 року придбала у ТОВ «Автогалс» транспортний засіб Toyota Auris 1.6L 4AT Luna (5F), 040 білий, 2012 р.в. 3 травня 2012 року позивач зареєструвала право власності на авто та отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, реєстраційний номер авто [NUMBER] . Авто перебувало у володінні та користуванні позивача з моменту придбання до 2014 року. У 2014 році позивач виявила намір переїхати до родичів в Росію та попросила свого знайомого [PERSON] перегнати авто до Київської області, де він проживав, для чого залишила останньому ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. В 2019 році [PERSON] повідомив позивача, що авто зникло з гаража, де зберігалося, та ймовірно ним користується інша особа. Жодного дозволу для відчуження авто незнайомими особами позивач не надавала. 6 липня 2019 року на підставі заяви позивача було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про досудове розслідування № 12019100100006494 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом). Під час досудового розслідування стало відомо, що авто вибуло з її власності та зареєстроване на іншого власника, а саме на [PERSON] 17 липня 2018 року було укладеного договір комісії № 6726/18/018886 між ТОВ «М.В.Л. ГРУП» та [PERSON] , за умовами якого відповідач 1 зобов`язується за дорученням позивача вчинити від свого імені один або декілька договорів щодо продажу транспортного засобу Toyota Auris, 2012 р.в., № кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , що належить власнику з 3 травня 2012 року за ціною 28000 грн. Згодом 17 липня 2018 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/018886 між ТОВ «М.В.Л. ГРУП» та [PERSON] , згідно з яким продавець (відповідач 1) зобов`язується передати у власність покупця (відповідача 2) транспортний засіб Toyota Auris, 2012 р.в., номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за власником 3 травня 2012 року. Відповідно до довідки ТОВ «Пик Финанси» від 9 липня 2020 року позивач в період з 8 червня 2018 року по 28 грудня 2018 року включно перебувала на робочому місці в компанії ТОВ «Пик Финанси», відпусток та лікарняних не брала. Поїздок за межі території Російської Федерації у вказаний період не здійснювала. З 2 березня 2017 року по 7 липня 2019 року позивач державний кордон України не перетинала. Зважаючи на вказане позивач не могла укладати 17 липня 2018 року договір комісії з ТОВ «М.В.Л. ГРУП». В межах кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу, за висновками якої підпис в акті технічного стану транспортного засобу та договорі комісії № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Авто нині належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 27 липня 2018 року, номерний знак [NUMBER] . Підставою реєстрації вказано договір, укладений у СГ № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року. Позивач не вчиняла дій, спрямованих на відчуження авто (не підписувала договір), і її волевиявлення на передачу цього майна ТОВ «М.В.Л. ГРУП» для продажу було відсутнє, відповідно є підстави для визнавння договору недійсним з передбачених ст.203, 215 ЦК України підстав. Договір комісії та договір купівлі-продажу авто в своїй сукупності є документом, що підтверджує придбання авто [PERSON] , і підлягають визнанню недійсними. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином у ТОВ «М.В.Л. ГРУП» не було законних підстав на укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] . Зважаючи на те, що [PERSON] не підписувала договір комісії, вибуття транспортного засобу відбулося без її волі, а тому позивач має право на витребування транспортного засобу у відповідача [PERSON] . Передумовою витребування є визнання договору недійсним. Ухвалою від 9 жовтня 2020 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив загальне провадження у справі. 4 грудня 2020 року суд отримав відзиві на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] адвокат Осіпов Ю.В. просить відмовити у позовних вимогах до відповідача [PERSON] за їх безпідставністю та недоведеністю. Заперечення проти позову мотивує тим, що довідка ТОВ «Пик Финанси» з перекладом є копією іноземного документу. Посилання на міжнародні договори, за яких цей папір є доказом, у позові відсутні. За змістом позову винній особі, яка вчинила незаконне заволодіння автомобілем, підозра не пред`явлена. Яким чином автомобіль, ключі запалення, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, договір комісії з`явилися у Роменському реєстраційному відділі сервісного центру МВС 17 липня 2018 року слідство встановлювати не бажає. Вимогу про витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним, позивач повинен заявляти до ТОВ «М.В.Л. ГРУП», службові особи якого склали договір комісії та акт передавання автомобіля для реалізації. Відповідач [PERSON] визнає, що 17 липня 2018 року придбав у ТОВ «М.В.Л. ГРУП» на підставі договору купівлі-продажу № 6726/18/018886 автомобіль «Toyota Auris», 2012 р.в., номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] . Обставини, на які посилається позивач у позові - що не підписувала договір комісії з відповідачем ТОВ «М.В.Л. ГРУП», не передавала автомобіль відповідачу 1, не надавала дозволу [PERSON] розпоряджатися автомобілем - [PERSON] не відомі. Жодного кримінального правопорушення [PERSON] не вчиняв, він є добросовісним набувачем. У позові відсутні докази, що [PERSON] є фактичним володільцем автомобіля і чи є він у нього в наявності. [PERSON] повинна ставити вимогу про стягнення 304520 грн з відповідача ТОВ «М.В.Л. ГРУП» завданих збитків, так як автомобіль придбаний добросовісним набувачем. Оскільки такої вимоги позивач не ставить, просить застосувати наслідки недійсності правочину щодо укладеного договору комісії згідно ст.216 ЦК України, а саме зобов`язати ТОВ «М.В.Л. ГРУП» повернути позивачу автомобіль, а в разі неможливості - сплатити його вартість 304520 грн. У відповіді на відзив від 24 грудня 2020 року представник позивача зазначає, що довідка ТОВ «Пик Финанс» не є офіційним іноземним документом, проте навіть у випадку визнання таким з 22 грудня 2003 року не потребує легалізації. Довіреність на ім`я [PERSON] видана виключно на право користування без права відсуження, що додатково підтверджує ту обставину, щ волі позивача на відчуження спірного транспортного засобу не було. Відповідачем [PERSON] не надано доказів вибуття транспортного засобу з його володіння, а тому останній є власником спірного транспортного засобу та належним відповідачем. Волі [PERSON] на вибуття транспортного засобу з її володіння не було, підписи підроблені, відповідно вона має право витребовувати спірний транспортний засіб навіть у добросовісного володільця. Відповідач шляхом подання відзиву не може змінити позовні вимоги, тому не заслуговують на увагу покликання відповідача [PERSON] про застосування наслідків недійсного правочину. Ухвалою від 22 січня 2021 року суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 4 червня 2021 року суд задовольнив клопотання представника відповідача ТОВ «М.В.Л. ГРУП» Власик В.Я. про витребування доказів з Шевченківського управління поліції ГУНП в місті Києві. Ухвалою від 21 вересня 2021 року суд задовольнив клопотання представника позивача про забезпечення позову шляхом заборони проводити будь-які дії, пов`язані зі зняттям з обліку, перереєстрацією, відчуження спірного автомобіля. Ухвалою від 10 грудня 2021 року суд задовольнив клопотання представника відповідача ТОВ «М.В.Л. ГРУП» про витребування з Шевченківського управління поліції ГУНП в місті Києві для огляду в судовому засіданні оригіналів доказів. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що позивач придбала авто і 2012 році, є першим власником. В 2014 році змушена була виїхати до родичів в Росію. Забрати автомобіль з м.Донецьк не мала можливості, тому видала довіреність на ім`я [PERSON] без права відчуження транспортного засобу. На території України позивач в період укладення спірних договорів не перебувала. Просить позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «М.В.Л. ГРУП» позов не визнала та пояснила, що в діях директора товариства порушення законодавства не було. Особу продавця спірнго автомобіля було встановлено на підставі поданих нею документів, сумнівів у достовірності яких не було. [PERSON] добровільно передала автомобіль знайомій особі, не цікавилася його долею довгий час, не вчинила дй для його схоронності, чим допустила недбалість щодо свого майна. Вини товариства у незаконному вибутті транспортного засобу з володіння позивача немає. Просить в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що [PERSON] на законних підставах придбав автомобіль у ТОВ «М.В.Л. ГРУП» за договором купівлі-продажу та є добросовісним набувачем. Про незаконність відчуження автомобіля не знав. В 2019 році спарний автомобіль був вилечний у [PERSON] працівниками поліції. Пізніше суд зобов`язав повернути автомобіль [PERSON] , оскільки арешт на нього в рамках кримінального провадження накладений не був. Але навіть після рішення суду транспортний засіб з розшуку не зняли, а тому відповідач не зміг його продати. Реального розслідування кримінальної справи не ведеться, не з`ясовано хто продав автомобіль замість [PERSON] , хто давав оголошення про його продаж та підписував договори. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що 27 квітня 2012 року [PERSON] на підставі укладеного з ТОВ «Автогалс» договору купівлі-продажу № Д-1902 придбала автомобіль Toyota Auris 1.6L 4AT Luna (5F), 040 білий, 2012 року випуску. Відповідно до акта приймання товару до договору купівлі-продажу № Д-1902 від 27 квітня 2012 року ТОВ «Автогалс» передав, а [PERSON] прийняла автомобіль Toyota Auris 1.6L 4AT Luna (5F), колір 040 білий, № кузова [NUMBER] , № двигуна [NUMBER] . 3 травня 2012 року проведено першу реєстрацію автомобіля марки Toyota, моделі Auris 1.6L, білого кольору, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , за власником [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Згідно з договором комісії № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року між ТзОВ «М.В.Л. ГРУП» як комісіонером та [PERSON] як комітентом укладений договір, за умовами якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітенте за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу Toyota Auris хетчбек-В 2012 року випуску, колір білий, № кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . 17 липня 2018 року між ТзОВ «М.В.Л. ГРУП», продавцем на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року, та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/018886, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб марки Toyota, модель Auris хетчбек-В, 2012 року випуску, білого кольору, номерний знак [NUMBER] . 27 липня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року, укладеного між ТОВ «М.В.Л. ГРУП» та [PERSON] , здійснено перереєстрацію транспортного засобу Toyota Auris, попередній знак [NUMBER] , з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується реєстраційною карткою ТЗ та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 6 липня 2019 року [PERSON] звернулася до Шевченківського УП ГУНП в м.Києві із заявою про незаконне заволодіння автомобілем «Toyota Auris», д.н.з. [NUMBER] , білого кольору, номер кузова [NUMBER] , на підставі якої відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019100100006494 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України. Відповідно до відомостей, наданих Шевченківському УП ГУНП у м.Києві Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 5 грудня 2019 року, [PERSON] в`їхала в Україну 4 липня 2019 року та виїхала за межі України 7 липня 2019 року. З довідки ТОВ «Пік Фінанс» № 128 від 9 липня 2020 року встановлено, що [PERSON] , яка з 4 грудня 2014 року працює на посаді менеджера по роботі з ключовими клієнтами, в період з 8 червня 2018 року по 28 грудня 2018 року включно знаходилась на робочому місці в компанії «Пік Фінанс», відпустку та лікарняний не брала, роботу здійснювала у звичному режимі, згідно з функціональними обов`язками. Виїзд за межі Російської Федерації в зазначений період не здійснювала. Документи, що на території однієї з договірних сторін Мінської конвенції, ратифікованої законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших договірних сторін доказовою силою офіційних документів. Відтак, довідку № 128 від 9 липня 2020 року суд вважає належним та допустимим доказом у справі. Згідно з оглянутим в судовому засіданні оригіналом висновку почеркознавчої експертизи № 17-3/2040 від 31 січня 2020 року, призначеної у кримінальному провадженні № 12019100100006494, підпис в акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6726/18/018886 від 7 липня 2018 року у графі «прізвище, ініціали, підпис» колонки «Комітент» виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис в договорі комісії № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року у графі «прізвище, ініціали, підпис уповноваженої особи» колонки «Комітент» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Висновок експерта № 17-3/2040 від 31 січня 2020 року містить інформацію щодо предмета доказування, підстав вважати, що він отриманий з порушенням порядку, немає, а тому такий доказ є належним та допустимим. Свідок [PERSON] показав, що 27 квітня 2015 року [PERSON] видала на його ім`я довіреність на право керування транспортним засобом, яка посвідчена нотаріально. На той час автомобіль Toyota Auris, 2012 року випуску, білий, реєстраційний номер [NUMBER] , знаходився на непідконтрольній території в м.Донецьк. [PERSON] не могла його вивезти, бо на тій території велися бойові дії. Авто на його прохання перевезли в м.Маріуполь. В 2015 році він працював в проживав в м.Київ, куди забрав автомобіль і ставив його під під`їздом будинку. Але сам був свідком, як інший автомобіль з донецькою реєстрацією був підпалений, тому з метою схоронності автомобіля позивача попросив знайомого [PERSON] забрати транспортний засіб в м.Буча, оскільки [PERSON] там проживав у приватному будинку. Передав знайомому ключі та техпаспорт, щоб час від часу він виганяв автомобіль, щоб не сів акумулятор. Через півроку [PERSON] повідомив, що в нього є знайомий на ім`я [PERSON] в м.Ромни, який має грааж біля приватного будинку в м.Буча, де можна зберігати автомобіль. Він дав згоду, оскільки планував через деякий час забрати транспортний засію, так як мала приїхати [PERSON] . Пізніше [PERSON] сказав, що авто вже в м.Ромни на інших номерах і власником його є [PERSON] , хоча керує автомобілем дружина [PERSON] , в якого він ставив машину. Звернулися в поліцію, знайшли автомобіль, який поставили на штраф майданчик. Потім суд повернув транспортний засіб [PERSON] . З [PERSON] весь час спілкувався лише в телефонному режимі, оскільки її не було на території України. Свідок [PERSON] показав, що є директором ТОВ «М.В.Л. ГРУП». З моменту вчинення спірних договорів минуло багато часу, тому деталей їх укладання не пригадує. Можливо була схожа на [PERSON] людина, тому не виникло сумнівів в її особі. Особу продавця встановлюються візуально на підставі паспорта. Доступу до баз, щоб перевірити дійсність паспорта, не мають і здійснювати перевірку документів на наявність підробки не уповноважені. Якщо договір укладається представником власника транспортного засобу, про це зазначається в реквізитах сторін та долучається оригінал чи копія довіреності. Частина перша статті 16 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ч.2 ст.16 ЦК України, є визнання правочину недійсним. За змістом ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За положеннями ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Згідно з ч.1 ст.1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії за своєю юридичною природою є договором про надання послуг: комісіонер надає комітенту послугу, здійснюючи певні дії в інтересах останнього. Предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правчин як результат діяльності комісіонера. Комісіонер діє в чужих інтересах, але від власного імені, тобто є самостійною стороною у правочині. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. За змістом пункту 8 вказаного вище Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою та скріпленні печаткою (за її наявності), - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу. Враховуючи, що договір комісії № 6726/18/018886 від 17 липня 2018 року позивач не підписувала, її волевиявлення на продаж автомобіля відсутнє, доказів на спростування вказаних обставин відповідачами не надано, наявні підстави для визнання спірного договору комісії недійсним, оскільки під час його укладання було відсутнє волевиявлення одного з учасників правочину (позивача), так як підпис від імені позивача здійснено іншою особою. Договір купівлі-продажу належного позивачу транспортного засобу вчинявся в інтересах [PERSON] як продавця комісіонером ТзОВ «М.В.Л. ГРУП». Оскільки воля власника автомобіля [PERSON] не була спрямована на укладення із ТзОВ «М.В.Л. ГРУП» договору комісії, вчинений комісіонером договір купівлі-продажу автомобіля від власного імені в інтересах комітента є недійсним з підстав дефекту волі продавця на підставі частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідно до п.40 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується, зокрема у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу. Отже, рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 6716/18/018886 від 17 липня 2018 року, на підставі якого здійснено перереєстрацію належного позивачу транспортного засобу на [PERSON] , є підставою для скасування такої реєстрації, тобто задоволення цієї позовної вимоги прозведе до ефективного захисту прав позивача як власника транспортного засобу. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що у разі, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч.1 ст.388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Суд встановив, що спірний транспортний засіб зареєстрований за відповідачем [PERSON] та перебуває у його фактичному володінні, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 20 січня 2021 року та не заперечувалося представником відповідача [PERSON] в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем належного позивачу транспортного засобу, так як на момент придбання автомобіля не знав про відсутність у ТОВ «М.В.Л. ГРУП» права його відчужувати, оскільки [PERSON] не підписувала договір комісії з комісіонером. Доказів на спростування вказаної обставини суду не надано. Однак, оскільки вибуття транспортного засобу з володіння позивача відбулося не з її волі, покликання відповідача [PERSON] на добросовісність набуття цього майна суд до уваги не приймає. Враховуючи, що вибуття майна з володіння позивача відбулося не з її волі, відповідач [PERSON] є фактичним володільцем належного позивачу транспортного засобу, договірні відносини між [PERSON] та [PERSON] відсутні, так як договір купівлі-продажу автомобіля укладений між [PERSON] та ТзОВ «М.В.Л. ГРУП», суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про витребування спірного транспортного засобу з володіння [PERSON] на користь позивача. Покликання представника відповідача [PERSON] на необхідність пред`явлення позивачем вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння до ТОВ «М.В.Л. ГРУП» є безпідставними, оскільки фактичним володільцем транспортного засобу є саме відповідач [PERSON] , за яким зареєстрований автомобіль як власником, а не ТОВ «М.В.Л. ГРУП». У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] просить застосувати наслідки недійсності правочину щодо укладеного договору комісії згідно ст.216 ЦК України, зобов`язавши відповідача ТОВ «М.В.Л. ГРУП» повернути позивачу автомобіль, а в разі неможливості сплатити його вартість. Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч.2 ст.216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені ч.1 та ч.2 ст.216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Наведені норми закону свідчать про те, що суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абз.2 ч.5 ст.216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів. Позивач вимоги про застосування наслідків недійсності спірних правочинів не пред`являла. Крім того, за змістом ч.1 та ч.2 ст.216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). При цьому, правові наслідки недійсності правочину не є тотожними правовим наслідкам виконання недійсного правочину. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків, а якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію - поновлення сторін у початковому становищі, тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, та лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Оскільки належний позивачу транспортний засіб не перебуває у сторони недійсного договору комісії ТОВ «М.В.Л. ГРУП», на виконання якого комісіонером укладено правочин щодо продажу транспортного засобу, застосування такого способу захисту цивільного права як двостороння реституція є неможливим. Обрані позивачем способи захисту права власника відповідають змісту права, за захистом якого звернулася позивач, характеру його порушення та спричиненим порушенням права власності наслідкам, а тому позов належить задовольнити повністю. За правилами ст.141 ЦК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача понесені нею документально підтверджені витрати на оплату судового збору в розмірі 5180,80 грн (по 2590,40 грн з кожного). Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу (ч.2 ст.133 ЦПК України). За приписами ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторонни, в тому числі впливом рішення справи на репутацію сторонни або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. В клопотанні від 1 листопада 2021 року, поданному представником позивача [PERSON] , позивач просить стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу у розмірі 15100 грн. На підтвердження факту надання адвокатом позивачу професійної правничої допомоги надано: договір про надання правничої допомоги № 130/20 від 21 липня 2020 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Удовиченко і партнери» та [PERSON] , акт № 1 пр надання правничої допомоги від 28 серпня 2020 року, меморіальний ордер № @2PL668899 від 28 серпня 2020 року про оплату згідно акту 1 коштів в сумі 6500 грн, акт № 2 про надання правничої допомоги від 4 березня 2021 року, квитанцію № 0.0.2077038456.1 від 5 квітня 2021 року про оплату згідно акту 2 коштів в сумі 3900 грн, акт № 3 про надання правничої допомоги від 17 вересня 2021 року, квитанцію № 0.0.2274321074.1 від 20 вересня 2021 року про оплату згідно акту 3 коштів в сумі 4700 грн. Повноваження адвоката Тимошенко О.В. підтверджуються ордером серії РН-530 № 380 від 7 вересня 2020 року. В запереченнях на клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу представник відповідача ТОВ «М.В.Л. ГРУП» Власик В.Я. просить у випадку задоволення позову зменшити розмір витрат на правничу допомогу та стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Заперечення мотивує тим, що наявні в матеріалах справи докази щодо понесення позивачем витрат на правничу допомогу відповідно до укладеного договору від 21 липня 2020 року не відповідають критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також частина з них не передбачена договором. Зокрема, жодної необхідності за 500 грн ознайомлюватися з матеріалами справи та зазначати цю послугу в п.2 акту № 2 від 4 березня 2021 року не було; в акті № 1 від 28 серпня 2020 року зазначено перелік правничої допомоги в п.2, 3, 4, які дублюються; перелік послуг, зазначений в п.6, п.3, п.4 акту № 2 від 4 березня 2021 року, не передбачений договором; сума 700 грн за участь у судовому засіданні незалежно від тривалості та складності, необгрунтована, в акті № 1 не зазначено, за які саме дати судових засідань нараховані кошти в сумі 1400 грн; надання юридичних консультацій, підбір та аналіз судової практики, аналіз нормативно-правової бази у сфері спірних правовідносин є фактично однією послугою. Відповідно до п.2.2 договору про надання правничої допомоги № 130/20 від 21 липня 2020 року розмір гонорару становить вартість наданої правової допомоги згідно актів про надання праничої допомоги, які надаються клієнту щомісяця та з розрахунку за: підготовку та подання адвокатських запитів (500 грн за один); вивчення нормативно-правової бази (500 грн); вивчення практики судів у іденичних спорах (500 грн); вивчення документів по справі (1000 грн); підготовку проекту позовної заяви (3000 грн); участь у судовому засіданні незалежно від тривалості та складності (700 грн); ознайомлення з матеріалами справи (500 грн); консультації (від 500 грн залежно від складності та тривалості); підготовка процесуальних документів та вчинення інших дій, пов`язаних з предметом спору, в залежності від складності та тривалості затраченного часу. Вказана в п.2, п.3 та п.4 акта № 1 правнича допомога у виді підбору та аналізу судової практики у справах про оскарження договорів купівлі-продажу транспортного засобу Верховного Суду та Рівненського районного суду, аналіз нормативно-правової бази у сфері спірних правовідносин та ознайомлення та правовий аналіз документів є по суті однією послугою та охоплюється діями адвоката з підготовки позовної заяви про визнання недійсними договору комісії та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Клопотання про ознайомлення, вказане в п.5 акта № 1, не пов`язане з розглядом цієї справи, оскільки приєднано до матеріалів кримінального провадження № 12019100100006494. Правнича допомога у виді зібрання доказів по справі, формування пакету документів до позовної заяви (п.7 акта № 1); вивчення відзиву з додатками [PERSON] , підготування проекту відповіді на відзив [PERSON] , отримання витягів з Єдиного державного реєстру МВС (п.3, п.4, п.6 акта № 2); підготовка письмових пояснень від 14 вересня 2021 року, заяви про забезпечення позову, фактичні витртаи на цінні листи, що направлялись відповідачам (п.3, п.5 акта № 3) відсутні в передбаченому п.2.2 договору про надання правничої допомоги № 130/20 переліку правничої допомоги з визначенням погодженої сторонами договору вартості таких послуг, а тому розмір цих витрат є необгрунтованим. В п.5 акта № 2 зазначено про участь адвоката у судових засіданнях, яке відбулося 22 лютого 2021 року та відбудеться 8 квітня 2021 року. Однак, судове засідання 8 квітня 2021 року не відбулося у зв`язку із неможливістю представника позивача [PERSON] прибути в судове засідання. В п.4 акта № 3 вказано про участь адвоката в судових засіданнях, які відбулися 4 червня 2021 року, 22 липня 2021 року, 14 вересня 2021 року та відбудеться 4 листопада 2021 року. Разом з тим, 14 вересня 2021 року судове засідання не відбулося у зв`язку з поданим представником відповідача Осіповим Ю.В. клопотанням про відкладення, а 4 листопада 2021 року - у зв`язку з клопотанням представника позивача [PERSON] про відкладення розгялду справи. В акті № 1 (п.6) не зазначено дати судових засідань, участь у яких брала представник позивача, а тому суд не включає ці витрати до загальної вартості наданих позивачу послуг правничої допомоги. Таким чином, підтвердженими є витрати на участь адвоката у судових засіданнях, які відбулися 22 лютого 2021 року, 4 червня 2021 року та 22 липня 2021 року, загальною вартістю 2100 грн (700 грн х 3). Крім того, представник позивача двічі знайомилася з матеріалами с прави, про що свідчать відмітки на клопотаннях про ознайомлення від 8 грудня 2020 року та 16 липня 2021 року, чим підтверджуються витрати в загальній сумі 1000 грн (500 грн х 2), вказані в п.2 акта № 2 та п.2 акта № 3. Визначаючи розмір витрат позивача на правову допомогу суд також враховує якість доданих до позовної заяви доказів, що стало підставою витребування належним чином засвідчених копій документів з Шевченківського управління поліції ГУНП в місті Києві та, як наслідок, спричинило затягування розгляду справи. Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, об`єм доказової бази та додатків до позовної заяви та

Outcome: approved