Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Червинської Нілли Євгенівни, про визнання заяви про відмову прийняття спадщини недійсною, в якій просить суд визнати недійсною заяву позивача про відмову прийняття спадщини після смерті [PERSON] , подане приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Червинскій Н.С. від 02.07.2018 р., а також просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити строк. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , яка померла [INFO] . Після її смерті позивачу стало відомо, що все своє майно його померла дружина заповіла своєму синові [PERSON] . Проте позивач є спадкоємцем першої черги, а також непрацездатною особою, та відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині. Позивач спочатку подав заяву про прийняття спадщини від 05 червня 2018 року, проте після вмовлять, вимог та обіцянок з боку відповідача, зокрема щодо угоди про вихід із складу засновників ТОВ «Корпорація ЮКАС» за винагороду та відчуження однієї третьої земельної ділянки та будинку, позивач змінив своє рішення та 02 липня 2018 року написав заяву про відмову від своєї частини спадщини. За твердженням позивача, 05 листопада 2018 року [PERSON] виконав частину домовленостей про вихід зі складу засновників ТОВ «Корпорація ЮКАС», за що отримав винагороду від позивача, проте від виконання інших домовленостей ухилився. Позивач вважає, що правочин щодо відмови від прийняття спадщини був вчинений під впливом помилки та під впливом обману. У зв`язку з чим, просить суд визнати свою заяву про відмову від прийняття спадщини від 02 липня 2018 року недійсною посилаючись на вимоги ст. ст. 225, 229-231 та 233 ЦК України. Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року провадження по справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 09 лютого 2022 року. У судовому засіданні 09 лютого 2022 року з`явилися представник відповідача та представник позивача. Третя особа у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2021 року вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10 березня 2022 року. 18 лютого 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому з доводами позовної заяви не погоджується, вважає її необґрунтованою, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Зазначає, що у позові відсутні будь-які посилання на тяжкі обставини та вкрай невигідні умови, під впливом яких нібито було вчинено правочин; зазначає, що зі змісту позову вбачається, що позивач, в обмін на відмову від прийняття спадщини, вимагав отримання для себе матеріальних благ, що є порушенням законодавства, оскільки згідно приписів ст. 1273 ЦК України, відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Відповідач зазначає, що позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження своїх вимог. У зв`язку зі знаходженням судді Свяченої Ю.Б. у відпустці, розгляд справи відкладено на 12 квітня 2022 року. У підготовче засідання 12 квітня 2022 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомила належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання для ознайомлення з відзивом на позовну заяву. По справі оголошено перерву на 03 травня 2022 року. У підготовче засідання 03 травня 2022 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомила належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Протокольною ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 22 червня 2022 року. У судове засідання 22 червня 2022 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомила належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача у судовому засіданні пояснив. що позивач з відповідачем мали усні домовленості, тому позивач відмовився від спадку. Розгляд справи відкладено на 25 липня 2022 року. У судове засідання 25 липня 2022 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомила належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував. Розгляд справи відкладено на 24 серпня 2022 року. У судове засідання 24 серпня 2022 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомила належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував. Розгляд справи відкладено на 10 жовтня 2022 року. У судове засідання 10 жовтня 2022 року учасники справи не з`явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав просив задовольнити. Від представника відповідача до суду надійшла заяви про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомила належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Вивчивши доводи позовної заяви, наявні в матеріалах справи докази, доводи сторін під час розгляду справи, суд приходить до наступних висновків. Позивач, [PERSON] , [INFO] , перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , [INFO] , про що складений відповідний актовий запис № 1978, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10 грудня 2013 року. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17 січня 2018 року, [PERSON] померла. За життя, [PERSON] залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ламан А.І., 11 грудня 2017 року, зареєстрований у реєстрі за № 2481. Відповідно до заповіту все майно (нерухоме, рухоме, майнові права, частки у статутному капіталі господарських товариств, банківські рахунки, вклади, цінні папери, грошові кошти та все інше), де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, [PERSON] заповіла [PERSON] , [INFO] . 05 червня 2018 року [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини за законом. Проте, згодом, 02 липня 2018 року подав приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Червинській Н.С. заяву про відмову від виділу обов`язкової частки у спадщині. У відповідній заяві зазначено, що [PERSON] відмовляється від виділу йому обов`язкової частки у спадщині. Також він не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину за заповітом отримав [PERSON] . Також заява містить відомості про те, що [PERSON] роз`яснено, що його заява є безумовною та беззастережною. Втім, за твердженням самого позивача, заяву він подав за домовленістю з відповідачем, який частину цих домовленостей згодом виконав, а саме: вийшов зі складу засновників ТОВ «Корпорація ЮКАС», за що отримав грошову винагороду. Проте від виконання інших домовленостей ухилився. Однак жодних доказів наявності цих домовленостей, як і перебування під впливом тяжких обставин або помилки, позивач не наводить. З приводу зазначених обставин суд зауважує таке. Відповідно до змісту ст. ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ч.1 ст. 1268 ЦК Україниспадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 1273 ЦК Україниспадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч.5 ст. 1274 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 467/799/19 зазначено таке: «Виходячи зі змісту цієї статті, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень. Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ. Згідно з частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України. За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: -? по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; -по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином; -? по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». В постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року по справі № 705/2897/16-ц, наведено такі висновки: «Згідно з частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. За змістом статті 229 ЦК України, під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом». Також в цій постанові Верховного Суду зазначено наступне: «Вказані обставини свідчать про обізнаність [PERSON] зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини позивач не скористався. При цьому зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з невиконанням певних домовленостей у подальшому особою (майже через чотири роки), на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. При цьому, на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена ним внаслідок помилки щодо природи вказаного правочину, його прав та обов`язків, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні його позову». Враховуючи наведені правові позиції, Верховним Судом, повністю та всебічно дослідивши та оцінивши матеріали справи у сукупності з доводами сторін, суд не знаходить підтверджень доводам позивача про те, що його дії в частині подання заяви про відмову від виділу обов`язкової частки у спадщині від 02 липня 2018 року були вчинені під впливом помилки або обману, а тому такі позовні вимоги не підлягають застосуванню. Сам позивач підтверджує, що дання цієї заяви було результатом домовленостей із відповідачем. Невиконання цих домовленостей жодним чином не може впливати на чинність поданої їм заяви, або слугувати підставою для визнання її недійсною. Суд не вбачає порушень вимог законодавства під час подання заяви про відмову від виділу обов`язкової частки у спадщині від 02 липня 2018 року, а тому в позові слід відмовити. Щодо клопотання про поновлення строків для звернення до суду, суд зауважує таке. Згідно ч.1 ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст. 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем жодних заяв щодо сплину строку позовної давності заявлено не було, а також суд враховує, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, суд не вбачає необхідності у застосуванні позовної давності до вимог цієї позовної заяви. Також суд зауважує, що відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначалось про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, зокрема, на правничу допомогу, у розмірі 28 300,00 гривень. Проте самого розрахунку подано не було. Під час розгляду справи відповідачем не заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, а також не подав доказів понесених витрат. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Жодних заяв з боку відповідача до закінчення судових дебатів до суду не надходило. Враховуючи вищевикладене, суд,

Outcome: dismissed