Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до Акціонерного товариства Альфа-Банк, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович; Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позов обґрунтований наступними обставинами. Між позивачем та відповідачем 19.06.2020 року було укладено кредитний договір № 500833071 шляхом підписання оферти, розмір кредитних коштів склав 446001,97 грн, на умовах щомісячної сплати відсотків, строк повернення кредиту 22.06.2027 року. 30.08.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 25147 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 463798,41 грн. Позивач вказав, що про існування вказаного виконавчого напису йому стало відомо з постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про відкриття виконавчого провадження № 67005200, від 01.10.2021 року, в рамках якого, також, було накладено арешт на кошти позивача. На думку позивача, вказаний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню виходячи з наступного: - позивачу невідомо на підставі яких документів проводився розрахунок заборгованості, та ним здійснювалися погашення кредитної заборгованості, на підтвердження чого надав відповідні квитанції про оплату; - позивач не отримував від відповідача повідомлення щодо порушення умов кредитного договору, а приватний нотаріус вчинив виконавчий напис, не дотримавшись 30-ти денного строку, установленого в п.п.2.3. п.2 гл.16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій; - виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, який не було посвідчено нотаріально. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. за № 25147, від 30.08.2021 року, а також стягнути судові витрати по справі. Позивач у відкрите судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а. с. 65). Представник відповідача у відкрите судове засідання не з`явився. На адресу відповідача судом було направлено копію позову з додатками та судову повістку на 03.02.2022 року, які були отримані 04.01.2022 року (а. с. 44). Проте, стороною відповідача будь-яких клопотань щодо розгляду справи, чи відзиву на позов у встановлений законодавством строк до суду надано не було. Разом з тим, з метою реалізації сторонами права на участь в судовому засіданні, суд відклав розгляд справи на іншу дату. Так, про дату судового засідання на 23.08.2022 року був повідомлений відповідач (а. с. 72), але 19.08.2022 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи (а. с. 86). Враховуючи викладене, суд відклав розгляд справи на іншу дату 13.10.2022 року. Тобто, надав відповідачу більш ніж достатньо часу, для ознайомитися з матеріалами справи. Проте, в період з 23.08.2022 року до 13.10.2022 року вказаний представник відповідача до суду для ознайомлення з матеріалами справи, так і не прибув. Натомість, в день судового засідання 13.10.2022 року представником відповідача знову було подано заяву про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи (а. с. 92). Наведене вказує на навмисне затягування стороною відповідача розгляду справи. Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту. В поняття «розумний строк» розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Європейський суд з прав людини в п. 41 рішення, від 03.04.2008р., у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки (див., mutatismutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 та «Трух проти України», заява N 50966/99 від 14.10.2003). Суд зазначає, що намагаючись не порушувати право відповідача на участь в судовому засіданні, відкладаючи розгляд справи, тим самим, фактично, порушуються права позивача на справедливий розгляд справи в розумні строки. Більш того, як вже було зазначено судом, копію позову з додатками стороною відповідача було отримано ще 04.01.2022 року (а.с.44). Проте, правом на подачу, в установлені законом строки, відзиву на позовну заяву, сторона відповідача так і не скористалась. Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Статтею 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, наділені широким колом цивільних прав та рядом обов`язків, зокрема виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу, з`являтися в судове засідання за викликом суду, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, суд звертає увагу на те, що законодавцем передбачено розумні строки розгляду справи. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності належним чином повідомленої сторони відповідача, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що такий висновок суду кореспондується з положеннями п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства, згідно яких, суд повідомляє сторони та їх представників шляхом надіслання судової повістки, смс-повідомлення, листом, телефоном, факсом чи електронною поштою. Крім того, суд має право визнати сторону повідомленою з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду у разі якщо за обставинами справи вказана сторона ініціювала відповідну стадію процесу (подавала позов, апеляційну скаргу), або була присутня в судовому засіданні, або не була присутня в судовому засіданні, але достеменно знала про його призначення. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу без його участі (а. с. 74). Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Г.В.обізнаний про існування вказаної цивільної справи (а. с. 45, 93), будь-яких заяв чи клопотань щодо розгляду справи від нього не надійшло. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності приходить до наступного висновку. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] 19.06.2020 року було укладено кредитний договір № 500833071 шляхом підписання оферти, розмір кредитних коштів склав 446001,97 грн., на умовах щомісячної сплати відсотків, строк повернення кредиту 22.06.2027 року (а. с. 19). 30.08.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 25147 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості в розмірі 463798,41 грн. (а. с. 12, 75). Вказаним виконавчим написом запропоновано стягнути з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за період з 04.03.2021 року по 17.06.2021 року, у розмірі 463798,41 грн за кредитним договором № 500833071, від 19.06.2020 року, укладеним з АТ «Альфа-Банк». Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г.В., від 01.10.2021 року, відкрито виконавче провадження № 67005200 з примусового виконання вказаного виконавчого напису (а. с. 13). Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За приписами ст. 88 цього Закону, нотаріуси вчиняють виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Порядок вчинення виконавчих написів регламентовано главою 16 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5, від 22 лютого 2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Так, згідно п. 1.1 глави 16 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно, на підставі виконавчих написів. З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19). Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 910/5226/17. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 30.08.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду, від 22.02.2017 року, у справі № 826/20084/14, й Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172, від 29.06.1999 року, у редакції, станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, які укладено у простій письмовій формі. Судом встановлено, що укладені 19.06.2020 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] оферта на укладення угоди про надання кредиту № 500833071, а також анкета-заява (а. с. 19 20), які були надані нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не були посвідчені нотаріально, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що АТ «Альфа-Банк» надіслано [PERSON] вимогу із зазначенням розміру заборгованості. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, приватний нотаріус вчинив виконавчий напис (а. с. 75), не дотримавшись 30-ти денного строку, установленого в пп. 2.3. п.2 гл.16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки із заявою про вчинення виконавчого напису АТ «Альфа-Банк» звернулось 30.08.2021 року (а. с. 79), чим порушено право [PERSON] на спростування розміру заборгованості. Окрім того, як вже було зазначено судом, відзиву на позов, будь-яких клопотань чи заяв щодо розгляду справи, а також доказів на спростування доводів позивача стороною відповідача до суду надано не було. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду з позовом, сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн (а. с. 8), а також судовий збір за заяву про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved