Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ), в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 2018 року до березня 2021 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, під час яких [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , яка з моменту народження проживає з матір`ю. Позивач вказує, що оскільки сторони не дійшли згоди щодо місця проживання малолітньої дитини, вона звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.05.2021 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.09.2021 року на підставі клопотання відповідача залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, яка на виконання вимог ухвали надала висновок про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідач подав до суду відзив, в якому заявлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні з тих підстав, що дитина проживає з ним, перебуває на його повному утриманні та не може місце проживання дитини бути визначено з матір`ю, оскільки остання не має самостійного доходу, зовсім не цікавиться долею дитини та систематично відвідує курорти в Туреччині з різними чоловіками. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті спору. В судове засідання представник позивача не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. В судові засідання, які відбулись 07.07.2022 року та 29.09.2022 року, відповідач та його представник двічі не з`явились, при цьому останнім надіслані два клопотання про відкладення розгляду справи, перше з яких надійшло вже після засідання, а друге датоване та надійшло електронною поштою 28.09.2022 року, тобто за день до судового засідання. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд бере до уваги, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, будь-яких поважних причин неявки у судові засідання ними не заявлено, а враховуючи строки розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання, а свої заперечення проти заявлених вимог були висловлені у поданому відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони з 2018 року до березня 2021 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася дочка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження. З матеріалів справи та викладених у позовній заяві доводів вбачається, що станом на день звернення позивача до суду сторони проживають окремо один від одного. Малолітня дитина [PERSON] залишилася проживати разом з матір`ю, однак у березні 2021 року відповідач з`явився до місця проживання позивача та забрав малолітню дитину до іншого місця проживання, що і стало підставою звернення позивача до суду. Добровільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання відповідача, як то укладення відповідного договору, сторони не досягли. Згідно наданого Службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради висновку про визначення місця проживання [PERSON] , вбачається наступне - «Заслухавши пояснення батьків малолітньої дитини та розглянувши надані документи, комісія рекомендувала визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю, [PERSON] . ВИСНОВОК: визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] ». Вказаний висновок ґрунтується на тому, що матір дитини [PERSON] виконує свої батьківські обов`язки на належному рівні, за місцем проживання дитини створила належні умови, має стабільний дохід для утримання спільної дитини сторін - [PERSON] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України), якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Зважаючи на зазначені вимоги законодавства, матеріали справи, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини, виходячи з інтересів [PERSON] , [INFO] , суд вважає за потрібне задовольнити позов та визначити місце проживання дитини з матір`ю. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved