Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним чином. Так, [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.01.2001, посвідчено Другою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-304. Згідно довідки № Л7-86391-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 08.06.2022 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] [INFO] , зареєстрована 20.04.2001 року; 2. [PERSON] [INFO] , зареєстрований 03.10.2008 року; 3. [PERSON] [INFO] , зареєстрований 05.02.2013 року.? Однак [PERSON] не проживає в зазначеній квартирі з 2019 року, без поважних причин про що складено Акт про не проживання особи за місцем реєстрації, а саме в квартирі адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що [PERSON] не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року провадження по справі відкрито та призначено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. 10 серпня 2022 року на електронну адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , в які відповідач позов визнає в повному обсязі та просить задовольнити. У судове засідання призначене на 01 лютого 2022 року сторони не з`явились. Про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 18 жовтня 2022 року від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідач не з`явився в судове засідання, не надав до суду відзиву на позов, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.01.2001, посвідчено Другою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 1-304. Згідно довідки № Л7-86391-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 08.06.2022 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: 1. [PERSON] [INFO] , зареєстрована 20.04.2001 року; 2. [PERSON] [INFO] , зареєстрований 03.10.2008 року; 3. [PERSON] [INFO] , зареєстрований 05.02.2013 року.? Факт не проживання відповідача, [PERSON] [INFO] підтверджується актом КП «ЖКС «Порто-Франківський» з підписом мешканців, завірено згідно їх паспортів. Крім того, відповідачем на електрону адресу суду надіслано лист про визнання позову, в якому підтверджує обставини зазначені у позові. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації [PERSON] у квартирі, яка належить на праві власності Позивачу порушує право Позивача на володіння та користування своїм майном, виникає необхідність сплати комунальних послуг, які фактично не використовуються. Зазначені обставини перешкоджають Позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ. Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). Зазначені правові позиції з урахуванням абсолютного та виключного права власника щодо розпорядження своїм майном викладені в постанові Верховного суду від 14 березня 2018 року по справі № 640/20382/15-ц. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Отже, враховуючи, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved