Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся у суд із позовом до відповідачів, [PERSON] , [PERSON] , про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що є власником кв. [ADDRESS] . Відповідачі, які є його знайомими у квартирі не проживать, комунальні послуги не сплачують. Реєстрація відповідачів порушує його право на мирне володіння та розпорядження його майном. Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, відзив на позов не надали, повідомлялись у відповідності до положень ЦПК України. 3-я особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, у судове засідання не з`явився, на вимогу суду щодо надання висновку, висновок не надав, у письмових поясненнях зазначив, що фактичне місце знаходження відповідачів не встановлено, внаслідок чого висновок надати не надається можливим. Зі згоди позивача, суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Судом ухвалою відкрито провадження у справі, залучений у якості третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі № 569/1478/18 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що позивач з 25.06.2021р. є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі з 21.12.2021р. є зареєстрованими у вказані квартирі. Разом з тим, відповідачі у квартирі [ADDRESS] , ніколи не проживали, що підтверджується довідкою ОК «ЖБК «Софія-20», який здійснює управління та обслуговування будинку [ADDRESS] , а також показаннями допитаного у судовому засіданні у якості свідка голови ОК «ЖБК «Софія-20» [PERSON] . Жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, відповідачі не є членами сім`ї позивача . За даними Управління освіти Адміністрації Київського району Харківської міської ради [PERSON] , [INFO] в закладах дошкільної освіти усіх тип та форм власності Київського району не виховувалась та не виховується. За даними КНП «Міська дитяча поліклініка №23» ХМР [PERSON] , [INFO] яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] під спостереженням фахівців поліклініки не перебуває. Декларація щодо надання первинної медичної допомоги [PERSON] , укладена за місцем її фактичного проживання: [ADDRESS] . Таким чином, вбачається, що відповідачі мають житло за адресю: [ADDRESS] , не за місцем реєстрації. У зв`язку з реєстрацією у вказаній квартирі відповідачів у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, він позбавлений можливості на вільне володіння та розпорядження власним майном. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Outcome: approved