Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

25 лютого 2020 року перший заступник керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури в інтересах територіальної громади села Новосілки Вишгородського району Київської області звернувся до суду з вказаною позовною заявою.Уточнивши свої позовні вимоги 05.08.2021 року, просив:визнати незаконними та скасувати рішення Новосілківської сільської ради від 06.12.2018 №327-28-VІІ «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність»; скасувати рішення державного реєстратора Новосілківської сільської ради Демидюк Ю.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.12.2018 р. щодо державної реєстрації прав власності [PERSON] індексний номер - 44538179, на земельну ділянку з кадастровим номером 3221886400:36:061:6001, площею 0,06 га для індивідуального садівництва; зобов`язати [PERSON] повернути у власність держави в особі територіальної громади с. Новосілки Вишгородського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером 3221886400:36:061:6001, площею 0,06 га для індивідуального садівництва, яка розташована в с. Новосілки Вишгородського району Київської області та стягнути з відповідача на користь прокуратури Київської області судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що Рішенням Новосілківської сільської ради від 06.12.2018 р. № 327-28-VII «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 3221886400:36:061:6001, площею 0,06 га для індивідуального садівництва в с. Новосілки Вишгородського району Київської області та передано останню у приватну власність [PERSON] . В подальшому, рішенням державного реєстратора Новосілківської сільської ради Демидюк Ю.М. від 11.12.2018 р., індексний номер 44538179 зареєстровано за [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку. Приймаючи оскаржуване рішення Новосілківська сільська рада не виконала приписи ст. ст. 19, 144 Конституції України, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якими встановлено що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. За інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 28.05.2019 р. № 01-12/502 встановлено, що водний об`єкт, розташований поряд з земельною ділянкою з кадастровим номером 3221886400:36:061:6001 це затока річки Десна.Аналогічну за змістом інформацію 21.05.2019 р. (№ 705/01-12/979) надано міжрегіональним офісом захисних масивів Дніпровських водосховищ. Згідно ст. 79 Водного кодексу України, річка Десна з її затоками, протоками та старицями належить до великих річок. Згідно ст. 88 Водного кодексу України, навколо великих річок і водосховищ на них встановлюється прибережна захисна смуга шириною 100 м. Аналізом схеми накладення спірної земельної ділянки, виготовленої ТОВ «Регіональний центр розвитку» встановлено, що вказана земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу р. Десна. Позивач зазначив також, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі, не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води.Таким чином вказана вище земельна ділянка відноситься до земель водного фонду водного об`єкту загальнодержавного значення. Також зазначає, що чинне на час прийняття спірного рішення водне та земельне законодавство взагалі не передбачало можливість відведення земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами природних водних об`єктів загальнодержавного значення у приватну власність для будь-яких потреб, в тому числі і для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, Новосілківською сільською радою передано у приватну власність земельну ділянку водного фонду та змінено їх цільове призначення в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту загальнодержавного значення - річки Десна для садівництва, де заборонено розорювання земель, а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив, будівництво будь-яких споруд. На підставі викладеного, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2020 року підготовче засідання по справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.11.2021 року залучено до участі у цивільній справі Вишгородську окружну прокуратуру та замінено відповідача Новосілківську сільську раду Вишгородського району Київської області на її правонаступника - Пірнівську сільську раду Вишгородського району Київської області. В судове засідання прокурор не з`явився, 28.09.2022 р. через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надала. Відповідач Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Заяв про поважність неявки в судове засідання, відзиву, заперечень на позовну заяву не надала. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. 23 серпня 2022 року відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів справи вбачається, що рішенням 28-ї сесії сьомого скликання Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 06.12.2018 р. № 327-28-VІІ «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність»затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0600 га, кадастровий номер 3221886400:36:061:6001, код КВЦПЗ 01.05 для індивідуального садівництва в с. Новосілки Вишгородського району Київської області, розроблений ТОВ «Перша земельна агенція» та передано безоплатно останню у власність [PERSON] . В подальшому, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 191837025 від 06.12.2019 року рішенням державного реєстратора Новосілківської сільської ради Демидюк Ю.М. від 11.12.2018, індексний номер 44538179 зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221886400:36:061:6001 площею 0,06 га для індивідуального садівництва на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку серії та номер: НВ-3212903782018, виданий 13.11.2018 р., видавник: відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області; рішення органу місцевого самоврядування серії та номер 327-28-VIIЮ виданий 06.12.2018 р., видавник: Новосілківська сільська рада Вишгородського району Київської області. З Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26.03.2019 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,0600 га, кадастровий номер 3221886400:36:061:6001, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, цільове призначенням: 01.05. для індивідуального садівництва, що розташована в Київській області, Вишгородського району с. Новосілки становить 420,33 грн. Так, стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до інформації Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 28.05.2019 № 01-12/502 встановлено, що водний об`єкт, розташований поряд з земельною ділянкою з кадастровим номером 3221886400:36:061:6001 це затока річки Десна. Відповідно до листа міжрегіонального офіса захисних масивів Дніпровських водосховищ від 21.05.2019 № 705/01-12/979) в Офісі відсутні повноваження визначення статусу водних об`єктів, він користується загальнодоступними матеріалами та не має повноважень визначення місця розташування земельних ділянок і їх нанесення. Згідно загальнодоступних картографічних матеріалів, водний ,об`єкт поряд з вказаними у зверненні земельними ділянками відноситься до заплави річки Десна; Площа водозбору річки Десна 88900тис. км , довжина 1130 км. Відповідно до схеми накладення спірної земельної ділянки, виготовленої ТОВ «Регіональний центр розвитку» встановлено, що вказана земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу р. Десна. Згідно ст. 79 Водного кодексу України, до великих належать річки, які розташовані у кількох географічних зонах і мають площу водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів. Отже, річка Десна з її затоками, протоками та старицями належить до великих річок. Згідно ст. 88 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Статтями 5, 6 Водного кодексу України встановлено, що до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних. Води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Також, відповідно до ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Зі змісту указаних положень законодавства вбачається, що віднесення земельних ділянок, зайнятих водними об`єктами, до земель водного фонду підтверджується самим фактом перебування їх під водним об`єктом. Крім того, до складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. За змістом пункту «б» частини першої статті 58 Земельного кодексу України та статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст.88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Відповідно до ч. 5 ст. 88 Водного кодексу України землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Таким чином, надана у власність відповідачу [PERSON] земельна ділянка за рахунок земель водного фонду, зайнята прибережною захисною смугою. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною третьою статті 62 ЗК України, частиною третьою статті 90 ВК України у межах пляжної зони прибережних захисних смуг заборонено будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних. Так, згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 Земельного кодексу України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. На земельних ділянках такої категорії, зокрема, заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. З ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. Згідно ст.ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.96 № 486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смути визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Наведені висновки відповідають п. 2.9 Порядку погодження, яким передбачено, що у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно ураховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд України в постанові від 22.04.15 у справі № 6-52цс15, а також Велика палата Верховного Суду в постановах від 15.05.18 у справі № 372/2180/15-ц, від 30.05.18 у справі № 469/1393/16-ц, правові висновки у яких в силу ч. 4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України мають враховуватися судом. Частиною 4 ст.59 ЗК України, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом. Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність та для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачено. Аналогічну норму містить і Водний кодекс України (ст. 85), якою встановлено порядок передачі земель водного фонду у тимчасове та постійне користування. Отже, чинне на час прийняття спірного рішення водне та земельне законодавство взагалі не передбачало можливість відведення земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами природних водних об`єктів загальнодержавного значення у приватну власність для будь-яких потреб, в тому числі і для ведення особистого селянського господарства. Таким чином, всупереч ст. ст.58, 59, 60, 61, 84 Земельного кодексу України, ст. ст. 4, 6, 80, 85, 88, 89 Водного кодексу України Новосілківською сільською радою передано у приватну власність земельну ділянку водного фонду та змінено її цільове призначення в межах прибережної захисної смуги водного об`єкту загальнодержавного значення - річки Десна для садівництва, де заборонено розорювання земель, а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив, будівництво будь-яких споруд. Згідно правових висновків викладених у п.73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель з обмеженим оборотом (водного і лісового фонду) вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 р. у справі № 504/2864/13-ц, у постанові від 28.11.2018 р. у справі № 487/10128/14-ц, у постанові від 11.09.2019 р. у справі № 487/10132/14-ц, у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 372/1684/14-ц). У п. 74 постанови Великої палати Верховного Суду від 15.09.2020 р. у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки з обмеженим оборотом з порушенням вимог законодавства треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом- місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Щодо повернення земельної ділянки, як способу відновленняпорушеного права, суд виходить з наступного. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Тому, суд приходить до висновку, що в даному випадку, прокурором заявлено негаторний позов , що підлягає задоволенню. На основі викладеного, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір в сумі 6306,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №171 від 07.02.2020 року, а тому до стягнення з відповідачів Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області та [PERSON] на користь прокуратури Київської області підлягає по 3153,00 грн судових витрат в рівних частинах з кожного.

Outcome: approved