Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

позивач 26.04.2016 р. звернувся до суду з позовом до Київської місцевої прокуратури № 1 (після реорганізації Голосіївської окружної прокуратури м.Києва), відповідно до якого просив стягнути з відповідача та прокурора Апаріна В.О. компенсацію моральної шкоди в розмірі 30000 гривень, стягнути з прокурора Апаріна В.О. компенсацію шкоди, завданої незаконним триманням під вартою в розмірі 50000 гривень, притягнути до дисциплінарної відповідальності прокурора Апаріна В.О., начальника Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві Ярославського Д.І., притягнути до кримінальної відповідальності [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.07.2015 р. він за місцем проживання був незаконно затриманий працівниками поліції, які утримували його в приміщенні Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві, застосовували незаконні методи дізнання, а 24.07.2015 р. доставили в приміщення Київської місцевої прокуратури № 1, де йому було повідомлено про підозру. Того ж дня суддею Голосіївського районного суду м.Києва прийнято рішення про поміщення його до психіатричного закладу ТМО «Психіатрія» у м.Києві, де його утримували до 03.03.2016 р. 22.02.2016 р. суддею Голосіївського районного суду м.Києва Дідиком М.В. постановлена ухвала про відмову у задоволенні клопотання прокурора про застосування заходів медичного характеру та кримінальне провадження було закрито в зв`язку з недоведеністю вини. Позивач зазначає, що прокурором не проводилось будь-яких слідчих дій, не збирались докази, не проводились експертизи, а лише за змовою з його мат`ір`ю [PERSON] незаконно поміщено до психіатричного закладу. Зазначені дії призвели до порушення його прав, завдало душевних страждань та фізичного болю. 29.04.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 02.06.2016 р. судом в провадження прийнята заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач заявив вимоги до Держави України в особі керівника Київської місцевої прокуратури № 1 Ясь Артема Олександровича, начальника Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві Ярославського Д.І., Державної казначейської служби України, та просив стягнути з держави моральну шкоду в розмірі 3194503,02 гривні, завдану незаконними діями органів досудового розслідування. При визначенні розміру моральної шкоди позивач керується рішенням Європейського суду у справі № 30951/10 GOROBET v.MOLDOVA та визначає її виходячи з розмірі 487,80 Євро за день утримання в закладі психіатричної допомоги, а всього 109755 Євро. 08.07.2016 р. представником відповідача - Державної казначейської служби України подані письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких вона просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Державна казначейська служба України не порушувала прав позивача, не вступав з ним у будь-які правовідносини, а отже не може нести обов`язок з відшкодування шкоди, а також звернула увагу суду на недоведеність та необґрунтованість розміру моральної шкоди, пред`явленої до стягнення. 07.09.2016 р. Київською місцевою прокуратурою № 1 подані письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, оскільки рішення щодо поміщення позивача до психіатричного закладу приймалось судом, а розмір моральної шкоди є необґрунтованим. 19.10.2018 р. справа прийнята в провадження судді Колдіної О.О. на підставі розпорядження керівника апарату суду № 3369 від 12.10.2018 р. та протоколу повторного автоматизованого розподілу від 19.10.2018 р. 01.04.2021 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. Представник Голосіївської окружної прокуратури м.Києва заперечувала проти задоволення позову в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог. Представники відповідачів - начальника Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві Ярославського Дениса Ігоровича, Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення судового розгляду не звертались. Від третіх осіб надійшли клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що в провадженні Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві перебувало кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100010007153 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. 23.07.2015 р. [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. 24.07.2015 р. слідчим суддею Голосіївського районного суду м.Києва постановлено ухвала за результатами розгляду клопотання старшого слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві Чепіги А.В., погодженого прокурором прокуратури Голосіївського району м.Києва Шапталою В.Ю. про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного [PERSON] та поміщено останнього до психіатричного закладу ТМО «Психіатрія» в м.Києві в умовах, що виключають його небезпечну поведінку до 23.09.2015 р. включно. 30.10.2015 р. слідчим суддею Голосіївського районного суду м.Києва постановлена ухвала про поміщення [PERSON] до психіатричного закладу в межах кримінального провадження № 12015100010007153 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. 22.02.2016 р. Голосіївським районним судом м.Києва постановлена ухвала про відмову у застосуванні примусових заходів медичного характеру щодо [PERSON] , оскільки не доведено, що він вчинив суспільно небезпечне діяння та кримінальне провадження № 12015100010007153 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, закрито. Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання та досудового розслідування, а також керівником Київської місцевої прокуратури № 1 Ясь А.О. щодо незаконного його поміщення до психіатричного закладу, не забезпечення правовою допомогою. Згідно статей 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту порушеного права визначені ст.16 ЦК України. Одним із способів захисту є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктом 5 статті 3 цього ж Закону у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз"яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України ( постанова Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. В даному випадку, належним відповідачем у даній справі повинно бути Головне управління Національної поліції у м.Києві та Голосіївська окружна прокуратури м.Києва, як правонаступник Київської місцевої прокуратури № 1. Участь Державної казначейської служби України у даному спорі не є обов`язковою. В свою чергу, позивач, звертаючись до суду, пред`явив свої вимоги до керівника Київської місцевої прокуратури № 1 (правонаступник Голосіївська окружна прокуратура м.Києва) Ясь Артема Олександровича, начальника Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві Ярославського Дениса Ігоровича. Посадові особи органів досудового розслідування, прокуратури не є самостійними суб`єктами у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду в силу положень ст.1176 ЦК України. Відповідальність покладається на державу в особі органу, працівниками якого завдано таку шкоду. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). Позивач у цій справі розпорядився своїми правами на власний розсуд, подав заяву про розгляд справи у його відсутність і клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляв. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності та встановлені судом обставини, суд не вбачає підстав задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки він заявлений не до належних відповідачів. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволені позову судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачами.

Outcome: dismissed