Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] , [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківського району, [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , [PERSON] про вселення. У своїй позовній заяві позивачі просили суд вселити в квартиру [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та стягнути з відповідачів на свою користь судовій витрати. Позовні вимоги мотивують тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та була набута нею за договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. за реєстровим номером 2759. Місце проживання позивачів зареєстровано у квартирі [ADDRESS] . Однак у вказаній квартирі проживає відповідач [PERSON] із членами своєї родини, які не надають доступу до квартири позивача [PERSON] та викликають поліцію, вказуючи на відсутність у позивачів рішення суду про вселення. На підставі викладеного позивачка звернулася з позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 21 червня 2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про залучення третіх осіб на стороні відповідача. 29 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] , у якому він зазначив, що не погоджується із позовом, проживає у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї [PERSON] , яка 01 липня 2019 року уклала договір найму житла із попереднім власником квартири [PERSON] . Внаслідок переходу права власності на квартиру до [PERSON] перейшли усі права та обов`язки наймодавця, яких вона повинна дотримуватися. 30 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] , у якому вона вказала, що не згодна із позовом, проживає у квартирі [ADDRESS] на підставі договору найму житла від 01 липня 2019 року, укладеним із попереднім власником квартири [PERSON] . Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року було вирішено залучити в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідачів у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківського району в місті Києві - Лисенко М.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суду задовольнити позов у повному обсязі. Треті особи - [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб і згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. за реєстровим номером 2759, право власності на квартиру [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] (а.с.21,22). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №272619443 від 31.08.2021 року Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 27 грудня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, номер запису про право власності 34921016 (а.с. 25). Як вбачається з копії паспорта [PERSON] (а.с. 13), копії паспорта [PERSON] (а.с. 19), копій довідок про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , [PERSON] (а.с. 16, 17) місце проживання позивачів на момент звернення із вказаним позовом до суду зареєстровано у квартирі [ADDRESS] . Із копії довідки щодо проведення перевірки по зверненню [PERSON] до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 14.07.2020 року, зареєстрованого до Журналу єдиного обліку заяв за №48432, вбачається, що в ході виконання матеріалів справи було відібрано письмове пояснення у [PERSON] , яка повідомила, що із її володіння квартира [ADDRESS] не вибувала, і вона продовжувала проживати в ній разом зі своєю родиною - сином [PERSON] , невісткою [PERSON] , онуком [PERSON] , сином [PERSON] (а.с. 27-30). Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року у справі №761/10925/20 [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування квартира [ADDRESS] (а.с. 31-33). Згідно копії заяви [PERSON] , який продав позивачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] , від 10 грудня 2020 року, станом на дату підписання заяви він не має доступу до квартири, оскільки в ній незаконно перебуває колишня власниця [PERSON] зі своєю родиною. При цьому у заяві, підписаній [PERSON] він стверджує, що жодного договору оренди з [PERSON] та її родиною не укладав, його вимоги щодо звільнення квартири [PERSON] та члени її родини не виконують (а.с. 36). Як вбачається із копії повідомлення про приєднання до договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії від 13 січня 2021 року [PERSON] подала до ПРАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» заяву-приєднання до договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії для потреб об`єкта за адресою: [ADDRESS] , у результаті чого для [PERSON] було відкрито особовий рахунок (а.с. 37-38); Згідно копії індивідуального договору «Про надання житлових послуг» від 28 січня 2021 року вбачається, що [PERSON] уклала з ТОВ «Фірма «Т.М.М.» договір, предметом якого є забезпечення виконавцем надання житлових послуг у житловому будинку [ADDRESS] , а споживачем - забезпечення оплати таких послуг, що підтверджується копією індивідуального договору (а. с. 41-48); Як вбачається із копії договору найму житла від 01 липня 2019 року [PERSON] уклав договір найму житла із [PERSON] , згідно якого передав у «строкове платне користування наймача, членів його сім`ї та близьких родичів квартиру [ADDRESS] .». Згідно п. 1.5 договору найму житла сторони договору погодили, що разом із наймачем у Квартирі проживатимуть особи, що є членами родини наймача або близькими родичами, а саме: - [PERSON] , [INFO] (син наймача); - [PERSON] , [INFO] (невістка наймача); - [PERSON] , [INFO] (онук наймача); - [PERSON] , [INFO] (син наймача). Згідно п. 4.1 договору найму житла, він набирає чинності з моменту підписання і діє до 29 червня 2024 року (а.с. 148-149). Відповідачами оригінали вказаних договорів для огляду в судовому засіданні до суду не було надано. Щодо позовних вимог про вселення позивачів у квартиру, суд дійшов наступних висновків. Статтею 47 Конституції проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду З аналізу положень другого речення частини першої, частини другої статті 47 Основного Закону України випливає, що право на житло може бути реалізоване у спосіб будівництва житла, придбання його у власність або взяття в оренду, а громадянами, які потребують соціального захисту, - у спосіб отримання соціального житла від держави або органів місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини першої статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статті 155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Зокрема, згідно частини другої статті 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право малолітньої/неповнолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. У 2003 році в Україні прийнято Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який ввів обов`язковість реєстрації місця проживання. При реєстрації місця проживання, вказана особа отримує право користування вказаним помешканням, адже офіційно - це місце де вона фактично проживає впродовж тривалого періоду. Право власності на квартиру при цьому у вказаної особи не виникає. Таким чином, відповідно до норм житлового законодавства та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у зареєстрованої особи виникають житлові права, зокрема право користування вказаним житлом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Суд зауважує, що під час розгляду справи будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження втрати [PERSON] та членами її сім`ї права користування власною квартирою [ADDRESS] та правомірності їх недопуску до помешкання, у якому вони зареєстровані, суду не надано. Таким чином, оскільки з матеріалів справи убачається, що відповідачі чинять позивачам перешкоди у праві користування належної на праві власності позивачці [PERSON] квартирою [ADDRESS] , по місцю їх реєстрації, і позивачі позбавлені можливості потрапити у вказане помешкання, суд вважає, що позовні вимоги потрібно задовольнити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 3 632 (три тисячі шістсот тридцять дві) гривень 00 копійок стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачів. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 64, 109, 150, 155, 156 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 29, 317, 319, 379, 391 Цивільного Кодексу України, з урахуванням положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved