Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

06.07.2022 року до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] , про відшкодування завданої шкоди в розмірі 943307,47 грн., а також судових витрат. В позовній заяві посилався на те, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець з 03.06.2008 року, основний вид економічної діяльності - роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах. 06 липня 2017 року він уклав з [PERSON] трудовий договір, за яким прийняв їй на постійну роботу на посаду продавця непродовольчих товарів. Також з [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 06 липня 2017 року, як з особою, яка виконує роботу, безпосередньо пов`язану із збереженням, реалізацією ювелірних виробів із дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, отримання, облік та збереження готівки тощо. Відповідно до посадової інструкції продавця непродовольчих товарів, з якою під підпис було ознайомлено [PERSON] , продавець має, зокрема, такі посадові обов`язки: здійснює реалізацію товарів, забезпечує їх збереження, приймає товари зі складу. У зв`язку з цим працівники складу для використання у роботі видавали [PERSON] ювелірні вироби з дорогоцінних металів. 02 липня 2021 року за адресою місця роботи відповідача: [ADDRESS] , за участю [PERSON] було проведено інвентаризацію, за результатами якої виявлено нестачу ввірених їй матеріальних цінностей, зокрема: ювелірних виробів із золота 585° вагою 459,39 грам вартістю 792 770,00 грн.; ювелірних виробів зі срібла 925° вагою 1557,72 грами вартістю 150 156,47 грн.; футлярів для ювелірних виробів в кількості 18 штук вартістю 381 грн. З приводу виявленої нестачі [PERSON] надала письмові пояснення, в яких повідомила, що ювелірні вироби із золота були нею привласнені та використані для власних потреб. Зобов`язувалася повернути викрадені товароно-матеріальні цінності протягом 12 місяців. Відповідно до наказу № 7-к від 12.07.2021 [PERSON] було звільнено з роботи у ФОП [PERSON] через втрату до неї довіри на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП. У зв`язку з виявленим фактом нестачі позивач звернувся із заявою до правоохоронних органів. На підставі заяви ФОП [PERSON] було відкрите кримінальне провадження за ст.190 ч.4 КК України, яке розслідує Новосанжарський Відділ поліції ГУНП в Полтавській області. Однак до цього часу досудове розслідування не завершене. З метою дотримання строку звернення до суду, встановленого ч.3 ст.233 КзПП позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 12.07.2022 року було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 02.08.2022 року (а.с.50). 29.08.2022 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.09.2022 року (а.с. 65-66). Позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи (а.с.59, 71). Представник позивача в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. У наданій суду письмовій заяві просив справу розглядати за його відсутності, позов підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.82). Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася і не повідомила суд про причини неявки, заяви про розгляд справи без її участі чи відзиву на позов не надала. Ухвалою суду від 17.10.2022 року встановлено заочний розгляд справи. За вказаних обставин, відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач зареєстрований фізичною особою - підприємцем 03.06.2008 року (а.с. 7-8). 06 липня 2017 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір, відповідно до п.2 якого працівник зобов`язаний виконувати обов`язки продавця непродовольчих товарів (а.с. 12-13). Цього ж дня між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого працівник, що займає посаду продавець непродовольчих товарів або виконує роботу безпосередньо пов`язану із збереженням, прийомом, продажем, обміном ювелірних виробів із дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством, установою, організацією матеріальних цінностей і в зв`язку з викладеним зобов`язується: а) дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або на інші цілі матеріальних цінностей підприємства, установи, організації і вжити заходів до запобігання збитків; б) своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства, установи, організації про всі обставини, що загрожують збереженню ввірених йому матеріальних цінностей; в) вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-грошові і другі звіти про рух і залишки ввірених йому цінностей; г) брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. В випадках незабезпечення по вині працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей визначення розміру збитку, завданого підприємству, установі, організації, і його відшкодування здійснюється з діючим законодавством (а.с.14-15). Згідно з наказом №1 від 02.07.2021 року ФОП [PERSON] було призначено проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у відділі магазину «Смарагд» за адресою: [ADDRESS] з перевіркою їх фактичної наявності станом на 02.07.2021 року (а.с.16). Відповідно до звіряльної відомості результатів інвентаризації запасів від 02 липня 2021 року у [PERSON] виявлено остаточну нестачу дорогоцінного металу золота 585 проби в кількості 459,39 г , на суму 792770 грн. 00 коп. (а.с. 17-23) та срібла 925 проби в кількості 1633,56 г, на суму 156273 грн. 41 коп. (а.с. 24-35). Згідно з Актом від 02.07.2021 року, по результатам проведеної інвентаризації у продавця непродовольчих товарів [PERSON] було вилучено виробів із золота 585 проби вагою 306,54 грам на суму 529680,00 грн., виробів із срібла 925 проби вагою 3981,83 грами на суму 396 675,48 грн., футляри в кількості 24 на суму 1302 грн., сертифікати номіналом одна тисяча грн. - одна штука, двісті п`ятдесят грн.- дев`ять штук, на суму 3250,00 грн. (а.с.39-40). Згідно з пояснювальної записки [PERSON] (а.с.41), з приводу виявленої за результатами інвентаризації нестачі, може пояснити, що в зв`язку з недостатністю в неї особистих коштів вище зазначені матеріальні цінності були використані нею для особистих потреб. Вище вказану нестачу зобов`язується повернути протягом 12 місяців. Як вбачається з розписки [PERSON] від 02.07.2021 року (а.с.42), остання зобов`язується повернути ФОП [PERSON] суму виявленої 02.07.2021 року нестачі у розмірі 943307,47 грн. Згідно з наказом №7-к про припинення трудового договору звільнено 12.07.2021 року [PERSON] на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри (а.с.43). Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст. 131 КЗпП працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст.130 КЗпП). Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, обов`язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно зі ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно роз`яснень, викладених в абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 № 14, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Згідно з абз.7 розділу ІІ Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, [PERSON] відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір. Згідно ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх прав 04.07.2022 (а.с. 46), тоді як нестача товарно-матеріальних цінностей було виявлено 02.07.2021 року. Тобто позивачем не було пропущено річний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, враховуючи, що останній день строку - 03.07.2022 року був вихідним днем (неділя). Таким чином, виходячи з досліджених судом доказів вбачається, що встановленим є факт нестачі і ця нестача виявлена у період, коли відповідальною особою за збереження товарно-матеріальних цінностей була відповідач, та завдані нестачею збитки мають бути відшкодовані відповідачкою. При цьому відповідачка у судове засідання не з`явилася, не скористалася своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача щодо розміру відшкодування завданої шкоди. Приймаючи до уваги викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником в розмірі 943307,47 грн. є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, не спростовані відповідачем, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 9433,08 грн., сплачений при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved