Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.11.2013 року. Від шлюбу вони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу спорів між нею та відповідачем стосовно місця проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що дитина буде проживати разом з нею. Як зазначає позивач, з 2013 року, тобто з моменту розлучення, відповідач, як батько дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Весь цей час відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з сином та приймати участь у його вихованні. Дитина не пам`ятає батька та не має до нього ніяких почуттів, оскільки за ці роки жодного разу його не бачив. Син постійно проживає разом з нею, вона займається його утриманням та вихованням, забезпечує гідні умови проживання та гармонійну атмосферу оточення, піклується про його здоров`я, навчання та відпочинок. Посилаючись на викладене, позивач вважає, що вбачається повна відсутність участі батька у житті сина, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, в зв`язку з чим вона просить задовольнити її вимоги. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Шевчука О.П. від 27.02.2017 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Шевчука О.П. від 28.02.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.12.2017 року позовні вимоги задоволено, позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.08.2019 року вищевказане заочне рішення скасовано та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. 07.10.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що причиною відсутності участі відповідача у житті дитини є цілеспрямовані та систематичні дії позивача та її батьків, направлені проти нього, а одразу після розірвання шлюбу позивач перешкоджала відповідачу у спілкуванні з дитиною, зокрема, не відкривала двері квартири, в якій вона з сином проживають, уникала спілкування з відповідачем, не бажала отримувати від нього будь-які грошові кошти для сина тощо. Певний період після розірвання шлюбу відповідач намагався приймати участь у вихованні сина, але за наведених умов це було неможливо. З 2015 року відповідач постійно проживає та працює у Китайській Народній Республіці, на даний час намагається навести зв`язок з дитиною, цікавиться її життям і намагається допомогти їй як матеріально, так і в лікуванні. Але, перебуваючи у КНР, без допомоги матері - неможливо. За обставин проживання в іншій державі все, що може відповідач - пересилати на утримання сина грошові кошти та подарунки. 15.09.2019 року відповідач через свого батька [PERSON] , дружину брата [PERSON] , їх сусіда [PERSON] намагався передати подарунок сину, але двері квартири ніхто не відчинив і подарунок залишили консьєржу. 21.09.2019 року відповідач системою «MoneyGram» переслав на ім`я позивача 100 доларів США та має намір робити це постійно. Щодо захворювання дитини, то позивач на прохання відповідача повідомити точне формулювання діагнозу спочатку не реагувала, а потім запропонувала ознайомитись в судовому засіданні з документами про стан здоров`я дитини. Представник відповідача вважає, що з наявних матеріалів вбачається, що між позивачем та відповідачем наявні конфліктні та неприязні стосунки, пов`язані з порядком утримання, виховання спільної дитини. Висновок комісії з питань захисту прав дитини Святошинської в м.Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав ґрунтується лише на факті окремого проживання батька і дитини та на словах матері, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не підтримує матеріально. Окрім того, висновок ґрунтується на підставі рішень судів про дозвіл на тимчасовий виїзд дитини та довідки ПП «Центр розвитку дитини «Кімберленд» про те, що батько жодного разу не приводив та не забирав дитину, що не є доказом наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Представник відповідача стверджує, що відповідач бажає спілкуватись із сином, дбати про нього та не відмовляється від сплати аліментів і вважає, що позивач звернулась до суду з даним позовом через особисте небажання підтримувати спілкування з відповідачем. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову повністю. 20.11.2019 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог та уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просила позбавити відповідача батьківських прав, змінити розмір аліментів, що стягуються з відповідача на підставі судового наказу, стягнувши з відповідача аліменти в розмірі 13 858,73 грн., починаючи з 30.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини за період з 30.10.2017 року по 30.10.2019 року в розмірі 369 431,99 грн. 05.02.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на уточнений позов, в якому представник відповідача вважає позовні вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та аліментів за минулий період безпідставними та необґрунтованими, а тому просив відмовити в задоволенні вимог у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.07.2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 07.07.2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та зміну розміру аліментів залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи тривалість розгляду справи, а також наявність відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та його представника на підставі наявних доказів. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, надали до суду листи, в яких просять розглядати справу в їх відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників третіх осіб. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач з дитиною не спілкується, її вихованням і розвитком не займається, матеріально не утримує, що свідчить від ухилення виконання батьківських обов`язків. Суд вважає, що вказані доводи позивача не дають підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 зазначено, що згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 164 СК України, батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення суду про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 28.01.2020 року відповідач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації з заявами про участь батька у вихованні дитини та про його заперечення проти позбавлення батьківських прав. Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. У даній справі судом встановлено, і дану обставину визнано сторонами, що з 2015 року відповідач постійно проживає та працює у КНР, відтак можливості відповідача повноцінно виконувати батьківські обов`язки є суттєво обмеженими в силу об`єктивних причин. Сам по собі факт того, що відповідач тривалий час не бачився та не спілкувався з дитиною не є підставою для позбавлення батьківських прав. При цьому суд виходить з того, що відповідач не займається вихованням дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток і не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей через обставини, що настали поза волею і без винної поведінки відповідача. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, натомість встановлено, що між сторонами у справі існує конфлікт у відносинах, що має наслідком обмеження відповідача у спілкуванні з дитиною. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, його вихованням і розвитком займається мати, не свідчить про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Крім того, відповідачем надано докази перерахування коштів на утримання дитини, що свідчить про його бажання надавати матеріальну допомогу. Так, дійсно відповідно до висновку Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації від 19.06.2017 року № 107-40/4548 комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Суд зауважує, що вказаний висновок ґрунтується лише на поясненнях [PERSON] , довідки ПП «Центр розвитку дитини «Кіндерленд» про те, що за період відвідування садочку батько жодного разу не забирав, не приводив та не цікавився успіхами дитини, а також на інформації служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації про те, що 13.06.2017 року під час інспектування квартири відповідача було встановлено, що за адресою відповідача проживає стороння жінка, яка повідомила, що відповідач ймовірно перебуває на території Польщі. Як зазначено вище, згідно частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ст. 166 СК України. За змістом пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої статті 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що вирішення питання сімейних відносин заявника та позбавлення батьківських прав мало б ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Стаття 19 СК України встановлює, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За таких обставин суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування, оскільки він невмотивований і суперечить інтересам дитини. Крім того, він є недостатньо обґрунтованим, оскільки не враховує факту перебування відповідача поза межами країни в зв`язку з роботою у КНР, що ускладнює повноцінне виконання батьківських обов`язків. Крім того, під час вирішення справи, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Суд відхиляє посилання позивача в обґрунтування позовних вимог на довідки ПП «Центр дитячого розвитку «Кіндерленд» від 05.08.2019 року, Центру розвитку дитини «Весела хатинка» від 04.10.2019 року, характеристику учня приватної початкової школи «Перший океан» м.Гостомель від 20.08.2019 року про невідвідування батьком дитини, а також рішення Деснянського районного суду м.Києва від 19.06.2014 року про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон (справа № 754/5118/14-ц) з вищенаведених підстав. Суд зазначає, що визнання відповідачем вказаного позову жодним чином не свідчить про його ухилення від батьківських обов`язків, а довідки про невідвідування відповідачем дитячого садочка та школи тощо не можуть слугувати доказами такого ухилення через постійне проживання відповідача в іншій країні. Покази свідків [PERSON] (матері позивача), [PERSON] (подруга позивача), [PERSON] (консьєрж) суд також відхиляє з вищенаведених підстав. В матеріалах справи наявний висновок № 64 від 26.06.2020 року психологічного обстеження малолітнього [PERSON] , [INFO] , складеного Міським центром дитини на підставі запиту Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, відповідно до якого [PERSON] вважає, що у нього немає батька і не було. За результатами обстеження рекомендовано батькам дитини відмежувати свої минулі особисті відносини в якості колишніх чоловіка та дружини від відносин теперішніх, в якості батьків дитини не налаштовувати дитину проти одного з батьків, адже роль кожного з батьків є однаково важливою для дитини. Крім того рекомендовано батькам поступово організовувати знайомство та спілкування батька з сином, враховуючи те, що дитина на даний час його не пам`ятає та є особливості побудови контакту дитини із незнайомими, актуалізовану потребу у безпеці, за необхідності - звернутися за допомогою до дитячого психолога. Проте, як вже зазначено вище, між сторонами у справі існує конфлікт у відносинах та негативне ставлення, що має наслідком обмеження відповідача у будь-якому спілкуванні з дитиною, а також у можливості виконувати свої батьківські обов`язки. Вказане стороною позивача належним чином не спростовано, відтак, вказаний висновок не може бути підставою для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову не дають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed