Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

09.02.2020 р. позивачка [PERSON] звернулась до суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності належить домоволодіння по [ADDRESS] . Згідно з рішенням суду від 03.11.2014 р. розірвано шлюб між її сином та відповідачкою, в якому у них народились: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що діти від народження зареєстровані та проживають в її будинку. Також, в ньому з 2005 року зареєстрована, проте з березня 2015 року не проживає, [PERSON] . Відповідачка жодним чином не бере участі в утриманні будинку та сплати комунальних послуг. Оскільки відповідачка добровільно виїхала з будинку, будь-яких перешкод у користуванні ним їй ніхто не чинив, отже вона відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право на користування житловим будинком. Враховуючи викладене просила визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в житловому будинку по [ADDRESS] , який на праві власності належить [PERSON] ,, в зв`язку із її відсутністю понад один рік без поважних причин та зняти її з реєстрації місця проживання у вказаному будинку. 07.02.2020 р. від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона в задоволенні позовної заяви просила відмовити, обґрунтовуючи тим, що рішенням суду від 03.11.2014 р. розірвано шлюб між сином позивачки [PERSON] та [PERSON] , вирішено дітей залишити проживати з матір`ю. З 17.06.2004 р. [PERSON] зареєстрована в будинку [PERSON] , при цьому вона немає жодного житла, яке б належало їй на праві власності або праві користування, в якому вона б могла зареєструвати місце проживання. Зазначила, що позивачка та її син чинять перешкоди у користуванні житловим приміщенням, не допускають її до будинку, своєю негативною і часто жорстокою поведінкою, що супроводжується фізичним та психологічним насильством, створюють умови, за яких відповідачка позбавлена можливості проживати та користуватися будинком чи забрати звідти свої речі. Вказує, що вона має достатні і стійкі зв`язки із будинком, а відтак дане житлове приміщення є її єдиним та фактичним житлом. Крім того, місцем реєстрації дітей є саме будинок по [ADDRESS] , а рішенням суду визначено їх залишити проживати з матір`ю, що надає можливість їй реалізовувати свої материнські обов`язки. Іншого житла, де б вона могла зареєструвати своїх дітей, немає. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника до суду надійшла заява, в якій просив розгляд справи проводити у відсутності сторони позивачки, додатково повідомив, що відповідачка [PERSON] з моменту розлучення і по теперішній час не проживає у будинку позивачки. Також, зазначив, що [PERSON] , не заперечує, щоб діти відповідачки проживали та були зареєстровані в її будинку. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, подали клопотання про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову заперечили. У письмових поясненнях представник вказала, що діти відповідачки зареєстровані в будинку позивачки, а отже визнання [PERSON] такою, що втратила право на житло у спірному будинку порушить права дітей. Крім того, відповідачка є колишнім членом сім`ї позивачки та має стійкий зв`язок із спірним будинком. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За вимогами ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що позивачці [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 18.01.2006 р. серія [NUMBER] на праві приватної власності належить домоволодіння по [ADDRESS] (а.с.3). Син позивачки [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03.11.2014 р. розірвано. Також даним рішенням вирішено неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір`ю (а.с.6). Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов від 24.12.2019 р. [PERSON] , яка зареєстрована по [ADDRESS] фактично за цією адресою не проживає (а.с.5). Згідно вимог ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до вимог ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст.41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У частинах 1, 2 ст.319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення ст.391 та гл.32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)). З матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником спірного домоволодіння, на час розгляду справи відповідачка є колишньою дружиною сина позивачки, яка як власник спірного домоволодіння, має право вимагати від відповідачки, яка є колишнім членом її сім`ї та не має речового права щодо будинку, усунення порушень її права власності на домоволодіння шляхом втрати права на житло. Разом із тим, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до приватного і сімейного життя, житла та кореспонденції. Держава не може втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, тобто переслідує легітимну мету. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй практиці ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Так, відсутність відповідачки з 2015 року у домоволодінні позивачки не заперечувалось відповідачкою та її представником. Також, ними не підтверджено жодними доказами створення перешкод позивачкою у користуванні житловим приміщенням, недопуску до будинку, її негативну і жорстоку поведінку. Доводи представника відповідачки щодо відсутності у відповідачки іншого житла, суд до уваги не бере, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належних та допустимих доказів щодо відсутності у відповідачки на праві приватної власності нерухомого майна, як то витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, суду не надано. Відповідачка [PERSON] , будучи фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку (а.с.37) має об`єктивну можливість організувати своє життя. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Щодо посилань відповідачки та її представника про відсутність можливості забезпечити реєстрацію місця проживання дітей, слід зазначити наступне. Позовна заява [PERSON] не містить вимоги щодо зняття з реєстрації дітей. Крім того, на даний час діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відповідно до ст. 160 СК України як особи, які досягли чотирнадцяти років, місце проживання визначають самі. Суд врахував вимоги представника відповідачки про визнання припиненим права користування спірним домоволодінням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Вважає, що припинення права користування відповідачкою спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що [PERSON] має об`єктивну можливість забезпечити себе іншим житлом, в домоволодінні позивачки не проживає з 2015 року та не надала доказів чинення перешкод у користуванні таким. Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном. З урахуванням викладеного, вимоги позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо зняття відповідачки з реєстраційного обліку, то слід зазначити, що вони є похідними від вимог про втрату права на житло, тому ці вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до пп. 2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Враховуючи положення вказаного Порядку, вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивачка фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади. На підставі викладеного позовні вимоги щодо зняття відповідача з реєстрації зі спірного домоволодіння задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384,20 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо вимог про стягнення інших судових витрат, сторонами не надано належні докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а отже такі не підлягають стягненню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved