Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію знаків для товарів та послуг, в якому просить суд ухвалити рішення, яким: визнати недійсним свідоцтво України на знаки для товарів і послуг № [NUMBER] вiд 25.07.2017 року; зобов`язати Мiнiстерство економiчного розвитку і торгівлі України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості щодо визнання недійсним повністю свідоцтва України на знаки для № [NUMBER] вiд 25.07.2017 року та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність»; визнати недійсним свідоцтво України на знаки для товарів і послуг № [NUMBER] вiд 25.07.2017 року; зобов`язати Мiнiстерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості щодо визнання недійсним повністю свідоцтва України на знаки для № [NUMBER] вiд 25.07.2017 року та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». Всі судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 26 квітня 2017 року Державною службою інтелектуальної власності України винесено Рішення про реєстрацію знака для товарів і послуг «[INFO]» за заявками m201523556 від 18.12.2015 року та m201523557 від 18.12.2015. На підставі даних рішень Міністерством економічного розвитку і торгівлі України видано свідоцтва [NUMBER] [NUMBER] від 25.07.2017 року та опубліковано у бюлетені «Промислова власність» № 144 від 25.07.2017 року. Дані свідоцтва видано на ім`я [PERSON] . Позивач вважає, що вказані вище свідоцтва видані незаконно та порушують його майнові та немайнові права, як власника об`єкта права інтелектуальної власності та є недійсними, оскільки договори від 07.06.2017 року про передачу права на одержання свідоцтва на знак для товарів та послуг за заявкою № m201523557 від 18.12.2015 та за заявкою № m201523556 від 18.12.2015 [PERSON] з [PERSON] не укладав, не підписував і до Укрпатенту відповідно не надавав. Посилаючись на здійснення права на захист свого охоронюваного законом інтересу, позивач просить суд ухвалити рішення про повне задоволення пред`явлених вимог. Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті ( т. ІІ, а.с.102). 20 грудня 2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження ( т.ІІ, а.с. 172-176). 20 грудня 2018 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що відповідач заперечує проти позовних вимог з підстав їх необґрунтованості та суперечливості вимогам чинного законодавства. Вважає, що під час прийняття рішень про реєстрацію знаків та видачі свідоцтв України № [NUMBER] та № [NUMBER] ДСІВ було в повній мірі дотримано всіх вимог ЗУ «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Вказує, що заявником були надані всі необхідні документи для внесення змін, які не викликали сумнів у достовірності відомостей. Таким чином, всі дії щодо зміни особи заявника за заявками №m201523557 та №m201523556 є законними. Зазначає, що позивач не надав суду доказів визнання недійсними судом договорів від 07.06.2017 року про передачу прав на одержання свідоцтв за вказаними заявками, на які останній посилається. У зв`язку з викладеним, просив відмовити у задоволені позову ( т.ІІ, а.с. 177-183в). 03 січня 2019 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що дійсно, рішення Відповідача щодо реєстрації знаків для товарів і послуг, за своєю формою відповідає вимогам ЗУ «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», але за своєю суттю винесені протиправно у зв`язку з тим, що заявки №m201523557 та №m201523556 подані представником [PERSON] на підставі довіреностей від 18.12.2015 року в інтересах [PERSON] та [PERSON] , однак [PERSON] не уповноважував [PERSON] представляти свої інтереси. Таким чином вказані заявки про реєстрацію знаків для товарів і послуг підписані та подані неповноважною особою на підставі підроблених документів та за своєю суттю є нікчемними та такими, що не можуть бути підставами для набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, Рішення про реєстрацію знаків для товарів і послуг «[INFO]» є також нікчемними (т.ІІ, а.с.184-191). 01 серпня 2019 року від представника третьої особи надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що третя особа проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, вважає, що доводи наведені в позові не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог. Зазначає, що торгова марка «[INFO]» була створена [PERSON] та [PERSON] , спільно. В період спільної діяльності [PERSON] фактично фінансувала виробництво суконь та здійснювала значну підготовку для використання торговельної марки. Між сторонами було досягнуто згоди про укладення договору про передачу права на одержання свідоцтва на знаки для товарів і послуг за заявками№m201523557 та №m201523556. У 2017 році [PERSON] передав права на отримання свідоцтва [PERSON] та повідомив, що надалі [PERSON] може зареєструвати торгову марку та отримати свідоцтво на знаки для товарів і послуг на своє ім`я, про що свідчать укладені договори від 07.06.2017 року. Відзначає, що дія у вигляді зміни заявника внаслідок передачі права на одержання свідоцтва за своєю правовою суттю є правонаступництвом з подальшим отриманням всіх прав, що випливають зі свідоцтва і такі права діють від дати подання заяви. Вищевикладене свідчить про те, що під час прийняття рішень про реєстрацію знаків та видачі свідоцтв України № [NUMBER] та № [NUMBER] від 25.07.2017 року Державною службою інтелектуальної власності України було дотримано вимог ЗУ «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Позивачем не доведено факту порушення власного права, за захистом якого він звернувся до суду, оскільки відповідач діяв виключно в межах своїх повноважень (т.ІІ, а.с. 217-229). 05 серпня 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у цивільні справі № 757/29865/18-ц - відмовлено (т.ІІ, а.с.237-238). 05 серпня 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва заяву представника відповідача Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у цивільної справи № 757/29865/18-ц - задоволено, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання ( т.ІІ, а.с. 235-236). 03 березня 2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті ( т.ІІІ, а.с. 29). Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в судове засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся судом належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причину неявки суду не повідомив. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи повідомлялась судом належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причину неявки суду не повідомила. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений ЦК України та іншим законом. Так, судом встановлено, що назву бренду (торговельної марки) «[INFO]» Позивач придумав особисто та вирішив назвати його так, тому що бренд створений саме в березні (англійською [INFO]), 11 - тому що це дата народження останнього. Технічно малюнки та оформлення логотипів розробляв Позивач та графічний дизайнер - [PERSON] , на підтвердження вище зазначено, в матеріалах справи міститься листування з [PERSON] (т.І, а.с. 85-88). Окрім цього, відповідно до роздруківки зі сторінки аккаунту Позивача в соціальній мережі «Instagram» [INFO] вбачається, що останній придбав сайт та зареєстрував аккаунт в соціальній мережі «Instagram» та почав розвивати торговельну марку ( т.І, а.с.109-125). 18.11.2015 року Позивач зареєстрував в США компанію [INFO] (Employer identification number 47-5548122) (т.І, а.с. 129-136). Відповідно до матеріалів справи наприкінці 2015 року Позивач доручив [PERSON] , зареєструвати в Україні знак для товарів та послуг «[INFO]». З цією метою, Позивач передав [PERSON] зразки логотипу торговельної марки, бирки та етикетки з логотипом «[INFO]». В подробиці технічного оформлення документів та реєстрації торговельної марки Позивач не вникав, тому що з [PERSON] , підтримував дружні стосунки та повністю їй довіряв. Судом встановлено, що виготовлення дизайнерського жіночого одягу під торгівельною маркою «[INFO]» в період 2015-2017 років здійснювалось на території України підприємствами в яких Позивач був засновником, а саме: ТОВ «Чорномор текстиль», ТОВ «Чорномор інтернешнл», ТОВ «Чорномор Груп», ТОВ «Брендімекс». Окрім цього, судом встановлено, що 18.12.2015 року [PERSON] та [PERSON] в інтересах яких діяв представник [PERSON] на підставі довіреності від 18.12.2015 року подали заявку № m201523557 на реєстрацію позначення «[INFO]» та заявку № m201523556 на реєстрацію позначення «[INFO]». Відповідно до матеріалів справи, експертизи заявок № m201523557 та № m201523556 на знаки проводилась відповідно до Закону та встановлених на його основі Правил ДП «Укрпатент»,проведена формальна та кваліфікаційна експертиза, під час якої заявлене до реєстрації позначення перевірялось на відповідність умовам надання правової охорони, визначених законом. За результатами експертиз, на підставі висновків про відповідність заявлених позначень умовам надання правової охорони, 26.04.2017 року Державною службою інтелектуальної власності України винесено Рішення про реєстрацію знаків за вказаними заявками. На підставі вказаного рішення Міністерством економічного розвитку і торгівлі України (яке є правонаступником Державної служби інтелектуальної власності України відповідно до постанови КМУ від 11.05.2017 року № 320»Питання Міністерства економічного розвитку і торгівлі») видані свідоцтва № [NUMBER] від 25.07.2017 року та № [NUMBER] від. 25.07.2017 року. Дані свідоцтва видані на ім`я [PERSON] ( т. І, а.с. 22-25). На підставі ст. 12 ЗУ «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» були здійснені публікації відомостей про видачу свідоцтв №№ [NUMBER] , [NUMBER] на знаки для товарів та послуг в офіційному бюлетні «Промислова власність» № 14 від 25.07.2017 року. Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач зареєстрував та видав свідоцтва №№ [NUMBER] , [NUMBER] від 25.07.2017 року на використання знаку для товарів та послуг «[INFO]» на імя [PERSON] , на підставі наступних документів, а саме: договору від 07.06.2017 року про передачу права на одержання свідоцтва на знак для товарів та послуг за заявкою №m201523557 від 18.12.2015 року, згідно якого Позивач передав право, а [PERSON] , прийняла право на одержання свідоцтва за заявкою №m201523557 від 18.12.2015 року (т.І, а.с. 51); заявки № m201523557 від 18.12.2015 року, на реєстрацію знака для товарів та послуг «[INFO]» (т.І, а.с. 27-55); договору від 07.06.2017 року про передачу права на одержання свідоцтва на знак для товарів та послуг за заявкою №m201523556 від 18.12.2015 року, згідно якого Позивач передав право, а [PERSON] , прийняла право на одержання свідоцтва за заявкою № m201523556 від 18.12.2015 року (т.І, а.с79); заявки № m201523556 від 18.12.2015 року, на реєстрацію знака для товарів та послуг «[INFO]» (т.І, а.с. 56-68). Так, відповідно до матеріалів справи Позивач зазначає, що вказані договори від 07.06.2017 року [PERSON] і [PERSON] не укладав, не підписував, до Укрпатенту відповідно не надавав. Крім того, судом встановлено, що за заявою Позивача у провадженні слідчого відділу Солом`янського УП ГУНП в м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування внесені 22.09.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017100090010781, за ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (надання до державних установ -Державної служби інтелектуальної власності України, яка відповідно до покладених на неї завдань здійснює державну реєстрацію та ведення обліку об`єктів права інтелектуальної власності документів про реєстрацію знака для товарів і послуг в Україні - торговельної марки «[INFO]» з ознаками. Відповідно до матеріалів справи, в ході досудового розслідування кримінального провадження слідчим слідчого відділу Солом`янського УП ГУНП в м. Києві Омельченко О.О. призначено почеркознавчу експертизу. Так, 21.02.2018 року Київським Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України на підставі постанови про призначення почеркознавчої експертизи від 15.02.2018 року, винесеної слідчим слідчого відділу Солом`янського УП ГУНП в м. Києві, проведено почеркознавчу експертизу та складено висновок № 8-4/336 (т.І, а.с.174-189), відповідно до якого: підпис у довіреності від 18.12.2015 року, з ліва від друкованого тексту « [PERSON] », виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис у довіреності від 18.12.2015 року, з ліва від друкованого тексту « [PERSON] », виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис у заяві про передачу права на одержання свідоцтва за заявкою №m201523557 від 18.12.2015 року, з права від друкованого тексту «Заявник», з ліва від друкованого тексту « [PERSON] », виконаний [PERSON] . Підпис у заяві про передачу права на одержання свідоцтва за заявкою №m201523556 від 18.12.2015 року, з права від друкованого тексту «Заявник», з ліва від друкованого тексту « [PERSON] », виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис у договорі про передачу права на одержання свідоцтва на знак для товарів і послуг за заявкою№m201523557 від 18.12.2015 року, з права від друкованого тексту «Заявник», з ліва від друкованого тексту « [PERSON] » з права від друкованого тексту «Правонаступник» та з ліва від друкованого тексту « [PERSON] », виконаний [PERSON] . Підпис у договорі про передачу права на одержання свідоцтва на знак для товарів і послуг за заявкою№m201523556 від 18.12.2015 року, з права від друкованого тексту «Правонаступник» та з ліва від друкованого тексту « [PERSON] », виконаний не [PERSON] , а іншою особою (т.І, а.с183-184). Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок виготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Як вбачається зі змісту висновку, а саме першого його аркушу, судовим експертом Чудневецькою О.С. зазначено, що висновок підготовлено за постановою Соломянського управління поліції ГУ НП у місті Києві в рамках кримінального провадження, а також те, що судовий експерт обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок відповідно до ст. 384 КК України. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України обов`язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, висновок експерта № 8-4/336 від 21.02.2018 є належним та допустимим доказом у справі, оскільки відповідає вимогам ст.106 ЦПК України, не викликає сумніву у його правильності, наданий в межах компетенції експерта, ґрунтується на методичних рекомендаціях та результатах дослідження матеріалів справи, є чітким, логічним, послідовним і відповідає фактичним даним справи. Крім того, даний висновок не спростовано відповідачем у справі. Оцінивши висновок №8-4/336 за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Окрім цього, в матеріалах справи міститься висновок експерта Київського Науково-дослідного інституту судових експертиз від 16.05.2018 року №8021-8023/1823, відповідно до якого: встановити, чи виконано підпис від імені [PERSON] у рядку між друкованими записами «Заявник», « [PERSON] » Заяви від 07.06.2017 р. «про передачу права на одержання свідоцтва за заявкою №m201523557 від 18.12.2015 р.», [PERSON] або іншою особою, не виявилось можливим; встановити, чи виконано підпис від імені [PERSON] у рядку між друкованими записами «Заявник», « [PERSON] » Договору від 07.06.2017 р. про передачу права на одержання свідоцтва за заявкою №m201523557 від 18.12.2015 р., [PERSON] або іншою особою, не виявилось можливим. Відповідно до п. 3 Висновку №8021-8023/1823, при порівнянні даних досліджуваних підписів зі зразками підпису [PERSON] не вдалося виявити сукупності ознак, необхідних для позитивного або негативного висновку про виконавця. Це пояснюється тим, що досліджувані підписи і зразки підписів [PERSON] мають різні транскрипції, тому є неспівставними один з одним (т.І, а.с.192-219). Крім того, судом встановлено, що рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 07.12.2021 року, яке набрало законної сили 17.01.2022 року визнано недійсною довіреність від 18 грудня 2015 року, яку зареєстровано державним підприємством «Український інститут інтелектуальної власності» за № 15/ЗМ/Вх№199592 від 18.12.2015, на підставі якої [PERSON] уповноважив [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.ІІІ, а.с. 64-70). Так, на підставі вказаної вище довіреності, [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] та [PERSON] подав заявку № m201523557 на реєстрацію позначення «[INFO]» та заявку № m201523556 на реєстрацію позначення «[INFO]». Положення ст. 15 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Положення ст. 15 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, зокрема, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Згідно статті 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: торговельнi марки (знаки для товарів і послуг). Відповідно до ст. 421 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності є творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець,винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності вiдповiдно до цього Кодексу, іншого закону чи договору. Відповідно до п. «в» п. 1 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво на знак для товарів і послуг може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб. Отже, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію знаків для товарів та послуг, підлягає задоволенню в частині визнання недійсними свідоцтв України на знаки для товарів і послуг №№ [NUMBER], [NUMBER] вiд 25.07.2017 року. Що стосується позовних вимог щодо зобов`язання Мiнiстерства економiчного розвитку і торгівлі України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості щодо визнання недійсним повністю свідоцтва України на знаки для №№ [NUMBER] , [NUMBER] вiд 25.07.2017 року та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність», слід зазначити наступне. Відповідно до п. 3 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво або його частина, визнані недійсними, вважаються такими, що не набрали чинності від дати подання заявки. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» при визнанні свідоцтва чи його частини недійсними, Установа повідомляє про це у своєму офіційному бюлетені. В силу приписів п.п. 2.3, 2.4 Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 10 січня 2002 року №10, у процесі ведення реєстру до нього вносяться відомості, зокрема, щодо визнання свідоцтва недійсним повністю або частково. Підставою внесення відомостей до реєстру, в тому числі є і рішення судових органів, які в силу п. 1.3. вказаного Положення Державна служба інтелектуальної власності України публікує в офіційному бюлетені «Промислова власність». 14 жовтня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» від 16.06.2020 №703-ІХ, згідно з яким внесені зміни до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг». Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» визначено, що функції Національного органу інтелектуальної власності (надалі - НОІВ) виконує юридична особа публічного права (державна організація), утворена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та визначена Кабінетом Міністрів України. За змістом ч. 2 ст. 21 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» до владних повноважень, делегованих НОІВ, належить, зокрема, опублікування офіційних відомостей про торговельні марки та подані заявки на торговельні марки у Бюлетені, ведення Реєстру та Бази даних заявок, внесення до Реєстру відомостей, надання витягів та виписок в електронній та (або) паперовій формі. Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про Національний орган інтелектуальної власності» від 13.10.2020 №1267-р, на виконання підпункту 1 п. 7 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», визначено, що Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції НОІВ. Згідно з п. 2 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», НОІВ є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політки у сфері інтелектуальної власності, визначених цим Законом. У зв`язку з тим, що станом на дату ухвалення цього рішення саме до компетенції Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» відноситься ведення Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, і виключно Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» може внести до реєстру відомості щодо визнання недійними відповідних свідоцтв та опублікувати відомості про це у офіційному бюлетені «Промислова власність», не підлягає задоволенню позов в частині вимог до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, оскільки повноваження Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, як органу який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, перейшли до його правонаступника - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ЗУ «Про судовий збір» у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з п. 3 ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, сума судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, складає 2 819 (дві тисячі вісімсот дев`ятнадцять) грн. 20 коп. - сума судового збору (т.І, а.с 2-3). Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 1409 (одна тисяча чотириста дев`ять) грн. 60 коп.

Outcome: partial