Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» 12 січня 2021 року звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просило припинити дії, які порушують право сторони договору шляхом визнання дій [PERSON] щодо реєстрації у предметі іпотеки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] неправомірно зареєстрованих осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані та/або проживають в квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку. Позовна заява мотивована тим, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 07 грудня 2007 року було укладено кредитний договір № DNUHG40000002172, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 151\~500,00 грн. строком до 07 грудня 2027 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 07 грудня 2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] надала в іпотеку квартиру загальною площею 27,9 кв.м., житловою площею 16,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Договором іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди іпотекодавця. Даний обов`язок порушено та у квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідачі зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування квартирою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 12 травня 2021 року до суду від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшов відзив, у якому представник, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. 25 травня 2021 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив, у якій представник, посилаючись на необґрунтованість доводів відзиву, просив позов задовольнити. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, письмово просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, натомість її представник адвокат Бабенко О.А. письмово просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не визнає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Представник відповідача Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 07 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № DNUHG40000002172, згідно умов якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 151\~500,00 грн. зі сплатою 15,00 % річних, строком до 07 грудня 2027 року (а.с. 5-9). 07 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого відповідно до Статуту є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено іпотечний договір № DNUHG40000002172, згідно умов якого відповідач передала банку в іпотеку квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-12). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року по справі № 205/528/16-ц в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення відмовлено (а.с. 120-122). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року по справі № 205/528/16-ц рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2016 року в частині виселення [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] скасовано. Виселено [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані у квартирі (предмет іпотеки) розташованій за адресою: [ADDRESS] . В інший частині рішення залишено без змін (а.с. 116-120). Згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 30 квітня 2021 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 78). Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Тому вимоги позивача про зобов`язання позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають з огляду на те, що відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, суд вважає, що обраний спосіб захисту своїх прав позивачем, не відповідає характеру правовідносин оскільки: «У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.» Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/7164/19. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді позбавлення права користування житловим приміщенням на підставі статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» чинним законодавством не передбачений, оскільки зазначена норма не встановлює такої дії, як позбавлення права користування особи житлом, а регламентує лише порядок реєстрації/зняття з реєстрації осіб, які набули або втратили право на житло, в той час як саме набуття або втрата права на користування житлом регламентується спеціальними нормами, які мають відповідні підстави, процедуру та наслідки. За таких умов вимога про позбавлення права користування житловим приміщенням є непередбаченим законом способом захисту права. Водночас вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування, як це передбачено законом, позивачем не заявлялися, та не були предметом судового розгляду. Подібний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 761/35499/18 (провадження № 61-9007св19). Крім того, рішення суду про виселення є підставою зняття особи з реєстрації місця проживання. Разом з тим, позивачем не надано доказів звернення до відповідних органів реєстрації з приводу зняття відповідачів з реєстрації місця проживання на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року по справі № 205/528/16-ц. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Оскільки позов задоволенню не підлягає, то судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed