Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

27.07.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, відшкодування моральної шкоди. Позов обґрунтовується тим, що 24.12.2019 року між сторонами було укладено договір позики у вигляді розписки, за яким відповідач отримав від позивача грошову суму у розмірі 15 000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму у стовідсотковому об`ємі, вносячи щомісячно по 1000 доларів США в рахунок повернення позики. При кожному транші повернення боргу позивач зобов`язався виписувати розписку про отримання коштів. Станом на дату звернення з позовом до суду відповідач отримані кошти не повернув. Враховуючи, що позичальник не виконує умови договору та жодного разу не сплатив обумовленої частини позики у визначений строк, то у позивача з`явилось право вимагати дострокового повернення позики, що залишилася, тобто 15 000 доларів США та сплати процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК Кодексу. Обов`язком відповідача також є сплата 3 % річних. Крім того, незаконні дії позивача призвели до моральних страждань позивача, які полягають у тривалому порушенні відповідачем його прав, що викликає відчуття незахищеності від протиправних посягань, отже, моральна шкода полягає у негативних емоціях та переживаннях у зв`язку з непередбачуваним зниженням достатку та наслідках зниження достатку. Позивач в досудовому порядку намагався врегулювати спір шляхом усних переговорів, але такі дії результату не дали. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 17 463,92 долари США, яка складається з: основного боргу - 15 000 доларів США, відсотків - 1792,01 доларів США, 3 % річних - 671,91 доларів США, моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та судові витрати. В порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України з метою визначення підсудності були здійснені запити щодо встановлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. Відповідач відзив у встановлений судом строк не подав. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.06.2022 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторона позивача не з`явилася, представником через канцелярію суду було подано заяву, з якої вбачається, що він просить розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому процесуальним законом. Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що відповідно до розписки від 24.12.2019 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 15 000 доларів США, еквівалент суми 346 500 грн. по курсу 23.10 грн., які зобов`язався повернути в 100 % об`ємі, шляхом внесення щомісячного 1000 доларів США в рахунок повернення позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки боржника, копія якої додана до позовної заяви. Згідно положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка від 24.12.2019 року є документом, що підтверджує боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Як зазначав неодноразово Верховний Суд в своїх постановах, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 12.11.2020 року (справа № 154/3443/18) зазначено, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Суд, дослідивши зміст розписки від 24.12.2019 року, встановив, що між сторонами виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що [PERSON] отримав кошти від [PERSON] із зобов`язанням їх повернення, а не отримав ці кошти на іншій підставі. Зі змісту розписки вбачається, що при кожному надходженні коштів [PERSON] зобов`язується виписувати розписку про отримання суми коштів. Однак, за доводами позивача, відповідач отримані кошти не повернув. Жодних заперечень стосовно вказаних обставин щодо отримання відповідачем коштів від нього не надходило, доказів що свідчили б про виконання ним зобов`язань не подано. Відповідно до ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Вбачається, що сторонами в договорі позики визначено боргове зобов`язання в іноземній валюті. Нормами ст.ст. 524, 533 ЦК України визначено, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, однак грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, яка як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Разом з тим, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц). Тлумачення ч. 1 ст. 1046, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті не забороняється. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики, тому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи викладено, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягнення грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США. Крім того, позивач просить стягнути проценти від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 1792,01 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми - 671,91 доларів США. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Вбачається, що стороною позивача нараховані проценти з 24.12.2019 року по 21.07.2021 року, при тому, що позика за змістом укладеного договором в формі розписки мала бути повернута щомісячними платежами у розмірі 1000 доларів США, тобто до 24.03.2021 року. Разом з тим, право кредитодавця нараховувати проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа № 444/9519/12). Слід зазначити, що при обрахунку процентів, за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, за ч. 1 ст. 1048 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає підлягають стягненню проценти за користування позикою у сумі 1408,05 доларів США за розрахунком, наданим позивачем, однак з врахуванням строку кредитування та виправленням арифметичних помилок розрахунку позивача: 205,20 (24.12.2019-30.01.2020) + 189,00 (31.01.2020-12.03.2020) + 170,10 (13.03.2020-23.04.2020) + 154,35 (24.04.2020-11.06.2020) + 638,40 (12.06.2020-04.03.2021) + 51 (05.03.2021-24.03.2021). Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України, такого висновку дійшла Велика палата Верховного суду в постанові від 16.01.2019 року (справа № 373/2054/16-ц). Таким чином, стягненню з відповідача підлягають три проценти річних за розрахунком, визначеним позивачем у позовній заяві, однак з урахуванням того, що фактично прострочення зобов`язання у визначеному розмірі - 15 000 доларів США відбулося відповідачем після 24.03.2021 року, тому нарахування 3% річних на вказану суму правомірним є з 25.03.2021 року та складає з 01.08.2018 року по 01.12.2020 року у розмірі 154,11 доларів США (15 000 х 3 х / 100 / 365 / х 125). Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Приписами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У поданому позові позивач в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди зазначив, що незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань, в саме: він втратив душевний спокій, постійно на протязі всього часу з моменту прострочення виконання по поверненню грошових коштів перебуває у роздратованому стані, внаслідок чого погіршився сон, апетит, настрій, він відчуває пригніченість, погіршився стан здоров`я. Крім того, йому знадобились додаткові зусилля для організації свого життя, він змушений витрачати свій час та здоров`я для відновлення справедливості, через що втрачає значний час та зусилля на поновлення своїх прав. Крім того, у зв`язку з неповерненням грошових коштів у строк, він не має можливості користуватися своїм майном (грошима), а на фоні матеріальних проблем почали виникати сварки в сім`ї. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, всупереч зазначеним положенням, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували не тільки протиправність поведінки відповідача, а також й наявність душевних страждань, завданих внаслідок саме дій відповідача, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині. В свою чергу, правомірним стимулюванням відповідача до припинення та не повторення недобросовісних дій, як наслідок, може бути застосування до нього цивільно-правової відповідальності в частині стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання та неустойки. Слід також звернути увагу, що сам відповідач не зміг оцінити достатній для нього розмір, на його думку, завданої йому моральної шкоди, оскільки в змісті позовної заяви ним була визначена сума - 100 000 грн., а в позивних вимогах - 50 000 грн., з чого слідує, що вказані ним суми не визначені з дотриманням вимог розумності та справедливості, на яких він наголошував. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача також підлягає пропорційно заявленим вимогам судовий збір у розмірі 4506,56 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial