Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

До суду 13.04.2022 року з позовом звернувся [PERSON] та просив суд розірвати договір найму житлового приміщення від 17.09.2019 р., укладений між ним та [PERSON] та виселити [PERSON] із житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 01.06.2022 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд справи призначено здійснювати за правилами загального провадження. Вказаною ухвалою залучено до участі в справі орган опіки та піклування Виконавчий комітет Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області. 04.07.2022 року ухвалою судді Ставищенського районного суду справу за\~позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору найму житлового приміщення та виселення з будинку без надання іншого житла, прийнято до свого провадження суддею Гуртовенком Р.В.. 20.07.2022 року у підготовчому судовому засіданні суд ухвалив прийняти до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , Ставищенська селищна рада, як орган опіки та піклування про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, оскільки обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним. Відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] від [PERSON] за час підготовчого провадження до суду не надходив, а лише був поданий 04.10.2022 року представником [PERSON] [PERSON] під час розгляду справи по суті. 17.08.2022 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] залишено без руху, в зв`язку з несплатою позивачем судового збору та надано строк для усунення недоліків протягом трьох днів з дня отримання копії даної ухвали. 20.09.2022 року в підготовчому судовому засіданні ухвалою суду позов [PERSON] залишено без розгляду, оскільки в наданий судом строк зазначених недоліків позивачем усунуто не було. 20.09.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , Ставищенська селищна рада, як орган опіки та піклування про визнання спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності до розгляду по суті. Звернувшись до суду з вказаним позовом, [PERSON] посилається на те, що 26 липня 2003 року сторони уклали шлюб та зареєстрували його у відділі реєстрації актів громадянського стану Ставищенського районного управління юстиції Київської області, актовий запис №35. Від даного шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Сторони з літа 2016 року шлюбних стосунків не підтримували, а 28.02.2019 року шлюб між ними розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.02.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] записаний власником нерухомого об`єкта, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (після перейменування [ADDRESS] ). Згідно даних технічного паспорту на садибний індивідуальний житловий будинок, домоволодіння по [ADDRESS] складається з: веранди (площа за внутрішнім об`ємом 8,60 м2), коридора (площа за внутрішнім об`ємом 9,50 м2), санітарного вузла (площа за внутрішнім об`ємом 8,10 м2), вітальні (площа за внутрішнім об`ємом 26,60 м2), житлової кімнати (площа за внутрішнім об`ємом 10,60 м2), коридора (площа за внутрішнім об`ємом 11,40 м2), житлової кімнати (площа за внутрішнім об`ємом 12,00 м2), житлової кімнати (площа за внутрішнім об`ємом 28,80 м2), кухні (площа за внутрішнім об`ємом 15,40 м2). Загальна площа житлового будинку становить 130,7 м2, житлова площа 77,7 м2, інвентаризаційна вартість 215704 грн.. 21.07.2008 року вона з метою добудови спільного з позивачем житлового будинку скористалася індивідуальною програмою житлового будівництва «Власний дім», отримавши кредит стоком на 20 (двадцять) років в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок відповідно до договору №842. Вище вказані кошти в повній мірі були застосовані нею спільно з відповідачем для добудови житлового будинку. Зобов`язання позичальника вона виконує і на даний час, оскільки сума зобов`язання та його строк ще не закінчилися, крайній строк закінчення кредитного зобов`язання становить 2028 рік. Позивач просить суд: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 103,7 м2; визнати право власності за [PERSON] на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 103,7 м2. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини викладені в позовній заяві, позов просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву [PERSON] від [PERSON] за час підготовчого провадження до суду не надходив, а лише був поданий 04.10.2022 року представником [PERSON] [PERSON] під час розгляду справи по суті. В цей же день ухвалою суду відмовлено в прийнятті цього відзиву на позовну заяву з підстав грубого порушення строків його подання та відсутності поважних причин пропуску цих строків. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що спірне майно належить [PERSON] , що підтверджується документами, які містяться в матеріалах справи. Докази, що подані стороною позивача є суперечливими та не відповідають фактичним даним. Крім цього, позивачем подано позов з порушенням трирічного строку позовної давності, відлік якого, на його думку, слід рахувати з часу розірвання шлюбу між сторонами, тобто з 2019 року. Представник Ставищенської селищної ради Виговська В.М. в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечила. Додатково пояснила, що скарг до органу опіки та піклування Ставищенської селищної ради на [PERSON] щодо виховання дітей не надходило, останні фактично проживають з позивачем в спірному житловому будинку. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. 26 липня 2003 року сторони уклали шлюб та зареєстрували у відділі реєстрації актів громадянського стану Ставищенського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 35. Від даного шлюбу мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Сторони з літа 2016 року шлюбних стосунків не підтримували. 28 лютого 2019 року сторони шлюб розірвали. Дані обставини підтверджуються: копією рішення Ставищенського районного суду Київської області по справі №378/70/19 від 28.02.2019 року (т. 1 а. с. 231), копіями свідоцтв про народження (т. 1 а. с. 228-229), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (т. 1 а. с. 230). З копій свідоцтва про прав власності на нерухоме майно від 03.02.2009 року виданого 03.02.2009 року виконавчим комітетом Розкішанської сільської ради Ставищенського району Київської області (т. 2 а. с. 22) та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП Київської обласної ради «Білоцерківське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» 03.02.2009 року №21759940 (т. 2 а. с. 23) встановлено, що [PERSON] являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Із копії архівного витягу із рішення Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області від 16.02.2016р. №37-07 (т. 1 а. с. 235) встановлено, що вулицю Червоноармійську перейменовано на вулицю Галянта Віталія. Із копії технічного паспорту на садибний індивідуальний житловий будинок, виданого 18.02.2008 року Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації на ім`я [PERSON] , домоволодіння по [ADDRESS] складається з: веранди (площа за внутрішнім об`ємом 8,60 м2), коридора (площа за внутрішнім об`ємом 9,50 м2), сан вузла (площа за внутрішнім об`ємом 8,10 м2), вітальні (площа за внутрішнім об`ємом 26,30 м2), житлової кімнати (площа за внутрішнім об`ємом 10,60 м2), коридора (площа за внутрішнім об`ємом 11,40 м2), житлової кімнати (площа за внутрішнім об`ємом 12,00 м2), житлової кімнати (площа за внутрішнім об`ємом 28,80 м2), кухні (площа за внутрішнім об`ємом 15,40 м2). Загальна площа житлового будинку становить 130,7 м2 житлова площа 77,7 м2, інвентаризаційна вартість 215704 грн. (т. 2 а. с. 18-21). 21.07.2008 року [PERSON] з метою добудови житлового будинку по [ADDRESS] скористалася індивідуальною програмою житлового будівництва «Власний дім», отримавши кредит стоком на 20 років в сумі 50000 гривень 00 копійок до 2028 року. Зобов`язання позичальника позивач виконує і на даний час, що підтверджується копією кредитного договору № 849 (т. 1 а. с. 236-237, 238) та копіями квитанцій (т. 1 а. с. 239-247, т. 2 а. с. 1-17). \~ \~ Згідно\~із ст.\~ст.\~4\~ч.\~1;\~5\~ч.\~1\~ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~ Згідно\~із ч.\~1,\~2\~ст.\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.\~1,\~3\~ст.\~89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Частиною 2\~ст. 3 Сімейного кодексу України\~передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За\~ст. 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 Сімейного кодексу України\~передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 68 Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Пленум Верховного суду України в п. 23 своєї постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 року у справі №6-1327цс15 викладено висновок про те, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). 06.02.2018р. Верховний Суд у справі №235/9895/15-ц зазначив, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості. Статтею 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому\~засіданні представник\~відповідача [PERSON] \~ \~ [PERSON] \~зазначив про\~те,\~що позивачем\~до суду\~подано даний\~позов з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки в лютому місяці 2019 року шлюб між сторонами розірвано і саме з цього часу має починатись перебіг строку позовної давності, так як [PERSON] після розірвання шлюбу повинна була знати про порушення свого права власності. З такими доводами представника відповідача позивач та її представник не погодились з тих підстав, що під час розірвання шлюбу та після його розірвання ніяких майнових спорів між сторонами не було, і даний факт представник відповідача не спростував. Позивач вважає, що в даному випадку перебіг строку позовної давності слід рахувати з часу звернення [PERSON] з позовом до суду про її виселення із спірного житлового будинку, тобто з 13.04.2022 року, оскільки таким позовом оспорювалось її право власності на майно набуте під час шлюбу. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Таким чином, суд вважає доводи позивача щодо початку перебігу строків позовної давності обґрунтованими і такими, які підтверджуються фактичними обставинами справи, а доводи представника відповідача - безпідставними. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що спірне нерухоме майно було набуте сторонами у шлюбі, а згідно вимог законодавства проголошено презумпцію набуття майна під час шлюбу у спільну сумісну власність подружжя. Доказів того, що спірне майно набуто відповідачем саме в особисту власність, останнім суду не надано та не спростовано доводів позивача, відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 2157 гривень 04 копійок.

Outcome: approved