Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] в якому просили усунути [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) та [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , що здійснюється відповідачкою [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) для забезпечення безперервного та безперешкодного газопостачання квартири [ADDRESS] шляхом відкриття «засувки на стояку» та зобов`язання [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) утриматись від дій направлених на перешкоджання газопостачання відповідної квартири [ADDRESS] . Вищевказаний позов виник у зв?язку з тим, що відповідачка по справі перекрила «засувки на стояку», що фактично призвело до перекриття газопостачання позивачів по справі. 24 травня 2022 року провадження по справі було відкрито. Представник позивачів в судове засіданні не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. В той же час, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач будучи неодноразово повідомлений про дату та час судового засідання до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] була власником 7/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1531 від 18.11.2016 року. Дане майно вона отримана після смерті чоловіка [PERSON] . Право власності [PERSON] було зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується витягом № 73371521 від 18.11.2016 року. Крім того, [PERSON] та [PERSON] були власником 9/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в рівних частках на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-487 від 26 червня 2014 року. Відповідно до порядку користування частка у житловому будинку [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (після його смерті спадщину прийняла його дружила [PERSON] ) складає мансарду, яка знаходилася на 2-му поверсі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідні обставини підтверджуються технічним паспортом від 16.07.2014 року та довідкою Інженера з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] № 6/4-15 від 09.04.2015 року. Іншими співвласником житлового будинку, які займали приміщення на 1-му поверсі будинку, була [PERSON] (53/100 частки) на підставі договору дарування за № 13406 від 09.12.2003 року, що підтверджується листом КП «БТІ» ОМР № 441545.67.14 від 23.06.2014 року та копією договору дарування. В подальшому [PERSON] отримала розпорядження Приморської районної адміністрації ОМР № 923 від 07.12.2016 року про присвоєння їй окремої адреси, а саме: [ADDRESS] . На підставі такого розпорядження, технічного паспорту, договорів дарування вона виділила свою частку в окремий об`єкт нерухомого майна та провела державну реєстрацію свого права власності за реєстраційним номером 1141109051101, номер запису права власності: 18453995, що підтверджується п. 3 Договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу № 294 від 25 травня 2017 року. 25 травня 2017 року [PERSON] подарувала [PERSON] ново виділений житловий будинок за адресою: [ADDRESS] відповідно до Договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу № 294. На теперішній час власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру за № 282236378 від 01.11.2021 року. З урахуванням того, що власник на першому поверсі виділився в окремий об`єкт нерухомого майна ( [PERSON] виділила свою частку), то позивачі [PERSON] та [PERSON] виділили свою частку в житловому будинку за адресою [ADDRESS] в окремий об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] на підставі технічного паспорту від 19.06.2017 року видавник ФОП [PERSON] та висновку щодо технічної можливості поділу № 01/19 від 19.07.2017 року. Відповідні обставини підтверджуються витягом з Державного реєстрі речових прав № 90220111 від 21.06.2017 року та 90220447 від 21.06.2017 року. Таким чином, на час розгляду справи: перший поверх житловий будинок (в одиниці) за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] ; другий поверх квартира [ADDRESS] , який належить [PERSON] та [PERSON] . Через земельну ділянку відповідачки по справі проходять комунікації позивачів, в тому числі газопостачання. В той же час, [PERSON] перекрила позивачам газопостачання (перекрила «задвижку на стояке»), що призвело до відсутності газу у приміщенні, яке належить на правові власності позивачам. Відповідні обставини підтверджуються Актом технічного обстеження ПАТ «Одесагаз» за лицьовим рахунком 10020521 та 10386822 від 11.12.2021 року. Відповідно до таких актів «21.09.2021 года соседи (переулок Каманина 1/1 [PERSON] ) перекрыла газ. Показания соответственно не менялись. Просим принять меры и восстановить подачу газа (открыть задвижку на стояке)». Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. [PERSON] та [PERSON] є власниками квартиру [ADDRESS] , яка знаходиться на 2-му поверсі житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності відповідачу по справі. Відповідно до ч. 5 ст. 319 Цивільного кодексу України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. В той же час, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не може в повній мірі реалізувати свої права на користування своїм майном (а саме забезпечити квартиру газопостачанням), вільно здійснювати своє право власності щодо володіння, користування та розпорядження відповідно до ст. 317, 319 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав (відповідно до правової позиції, яка викладена в Постанові ВС від 30.03.2021 по справі № 711/2090/16-ц). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (Постанова ВС від 24.03.2021 по справі № 390/1239/17). У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 125/2625/17 (провадження № 61-4819св19) зроблено висновок, зокрема, щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано: «зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав». (Постанова ВС від 24.03.2021 по справі № 272/769/18). За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 25.06.2018 по справі № 156/10/17. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] , як власники квартири [ADDRESS] фактично позбавлений можливості забезпечити газопостачання свого майна у зв?язку з тим, що відповідачка по справі перекрила «задвижку на стояке». Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини зробив, зокрема, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти lcnaHM» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989). Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України (пункт 3.4). Згідно з ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст.77-80 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України). На підставі ст. ст. 16, 376, 386, 391 ЦК України,

Outcome: approved