Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за договором позики від 03 квітня 2018 року, а саме: основний борг - 200 000,00 грн, 3% річних - 11 376, 48 грн, інфляційні витрати - 17 600,00 грн, а всього 228 976 (двісті двадцять вісім тисяч дев`ятсот сімдесят шість) гривень 48 копійок. Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що 03.04.2018 року він уклав з [PERSON] договір позики, за яким передав у власність останнього грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн. Згідно п. 1 договору відповідач зобов`язався повернути позику до 03.04.2019 року. 29.01.2021 відповідачу було відправлено претензію на адресу його проживання, яка залишилась без відповіді. Станом на 26.02.2021 відповідач не повернув позивачу зазначені кошти. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2021 року визначеного головуючого суддю Войтенко Ю.В. (а.с. 141). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 05.03.2021 року відкрито провадження у справу. (а.с. 20). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 18.01.2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. (а.с. 37). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 05.05.2022 року призначено повторний автоматичний розподіл справи (а.с. 40). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2022 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 41-42). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.05.2022 призначено справу до судового розгляду (а.с.43). В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові. В судовому засіданні відповідач позов визнав, пояснив несплату боргових зобов`язань відсутністю роботи і доходу. Суд, оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що 03.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно п. 1 якого, позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн, які позичальник зобов`язався повернути до 03.04.2019 року (а.с.7). Договір підписано двома сторонами, недійсним у встановленому законом порядку не визнаний. 29.01.2021 позивач скерував відповідачу претензію про повернення грошових коштів згідно договору позики (а.с.10). Відповідач свої зобов`язання не виконує, до теперішнього часу ніяких сум в рахунок повернення боргу позивачу не виплатив. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Обов`язок позичальника повернути позику визначений ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 200 000,00 грн. Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Відповідно до частини 4. ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на зазначене, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем не було повернуто борг в строк, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона договору (позивач) значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, відтак, суд вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved