Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Василевською Іриною Олегівною. Відповідно до п.1 договору позики грошових коштів позикодавець передав позичальнику [PERSON] грошові кошти у розмірі 179830,00 (сто сімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять гривень) 00 коп., що є еквівалентом 7000,00 доларів США (сім тисяч доларів США). Згідно з п.2 договору повернення позичальником зазначених у п.1 вказаного договору грошових коштів повинно бути здійснено не пізніше 01 червня 2018 року. Пунктом 5 договору передбачено, що за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю щомісячно відсотки у розмірі 36% річних. Термін сплати відсотків - щомісячно до 15 числа кожного місяця. Разом із тим, відповідачка сплачувала відсотки за користування коштами з порушенням терміну їх сплати, фактично почала сплачувати відсотки з травня 2018 року по січень 2019 року. На підтвердження сплати відсотків за користування коштами позивач надавав чоловікові відповідачки [PERSON] , у її присутності, розписки про отримання коштів. Позивач зазначає, що таким чином зобов`язання відповідачки щодо сплати відсотків за користування коштами було виконано у повному обсязі. Утім, станом на 06.12.2021 року відповідачка своє грошове зобов`язання щодо повернення основної суми позики не виконала. Позивач неодноразово в усному порядку вимагав повернення боргу, проте такі вимоги не були виконані. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 179830,00 грн., 3% річних - 18963,44 грн. та індекс інфляції у розмірі 44359,32 грн., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 19200,00 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2432,00 грн.. Відповідачка [PERSON] надала до суду відзив, у якому просила суд відмовити у задоволенні позову через пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, оскільки відповідно до п.2 договору позики повернення позичальником грошових коштів повинно бути здійснено не пізніше 01.06.2018 року. Позивач із даним позовом звернувся до суду лише у грудні 2021 року. Позивач [PERSON] надав до суду відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідно до п.2 договору позики повернення позичальником грошових коштів повинно бути здійснено не пізніше 01 червня 2018 року. Втім, пунктом 5 договору передбачено, що за користування грошовими коштами позичальник сплачує щомісячно відсотки позикодавцю у розмірі 36% річних. Термін сплати відсотків - щомісячно до 15 числа кожного місяця. Вказане зобов`язання щодо сплати відсотків за користування коштами відповідачкою було виконано у повному обсязі, останній платіж було здійснено у січні 2019 року, що підтверджується наданою [PERSON] чоловікові відповідачки (у її присутності) розписки про отримання коштів. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає, що відсутні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки відповідачка, повернувши у січні 2019 року частину відсотків за користування грошовими коштами, вчинила дії щодо визнання вказаного обов`язку, що свідчить про переривання строку позовної давності. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, додатково зазначила, що у січні 2019 року відповідачкою у повному обсязі було виконано зобов`язання зі сплати відсотків за користування коштами, відповідно до п.5 договору позики, однак докази цього у позивача відсутні, оскільки письмові розписки про отриманні коштів надавалися чоловіку відповідачки. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала та суду пояснила, що кошти у позивача [PERSON] позичав її чоловік для здійснення підприємницької діяльності. За їх домовленістю, договір позики нотаріально був посвідчений між [PERSON] та нею, як позичальником, оскільки на її ім`я був зареєстрований сімейний автомобіль, як гарантування повернення боргу. Вона особисто з позивачем не була знайома та будь-яких домовленостей між ними не існувало. Особисто від позивача вона коштів не отримувала та борг чи відсотки ніколи йому не сплачувала. Щодо розписок про повернення відсотків, які нібито передавалися [PERSON] її чоловіку, їй нічого невідомо. До неї, як до позичальника, позивач [PERSON] із будь-якими вимогами ніколи не звертався ні усно, ані письмово. У вересні 2021 року помер її чоловік [PERSON] , незадовго до смерті вона питала чоловіка про повернення боргу [PERSON] та той відповів, що борг повернув повністю. Посилаючись на те, що позов поданий з пропуском трирічного строку давності, просила у позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності. Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів стосовно сплати йому відсотків за договором позики. Вислухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, посвідчений 01.09.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Василевською Іриною Олегівною, за реєстровим №1596. Відповідно до п.1 договору позики грошових коштів позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 179830,00 (сто сімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять гривень) 00 коп., що є еквівалентом 7000,00 доларів США (сім тисяч доларів США). Згідно з п.2 договору повернення позичальником зазначених у п.1 вказаного договору грошових коштів повинно бути здійснено не пізніше 01 червня 2018 року. Пунктом 5 договору передбачено, що за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю щомісячно відсотки у розмірі 36% річних. Термін сплати відсотків - щомісячно до 15 числа кожного місяця (а.с.16). Добровільно заборгованість у встановлений в розписці строк відповідач не повернула. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України, за договором\~позики\~одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму\~позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір\~позики\~є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору\~позики\~та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором\~позики\~позичальник зобов`язаний повернути суму\~позики\~в строк та в порядку, що передбачені договором. Стаття 1047 ЦК України\~передбачає, що договір\~позики\~укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Крім того, зазначено, що на підтвердження укладення договору\~позики\~та його умов може бути представлена розписка позичальника. Згідно\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору\~позики\~та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями\~статті 545 ЦК України\~вказує на те, що зобов`язання з повернення\~позики\~позичальником не виконано. За своїми правовими ознаками договір\~позики\~є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно до частини першої\~статті 631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно\~зі ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ч.1\~ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У\~ст.599 ЦК України\~зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним договором, відповідач порушив зазначені вище норми законодавства та умови договорів\~позики. Згідно зі\~статтею 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого\~індексу інфляції\~за весь час прострочення, а також\~три проценти річних\~від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом\~ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення"\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч.2\~ст.625 ЦК, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням\~індексу інфляції\~має розраховуватися на підставі\~індексу інфляції\~за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні\~індексу інфляції\~слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3% і 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого\~індексу інфляції\~за весь час прострочення, а також\~три проценти річних\~від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином права позивача на повернення суми\~позики\~є порушеними і, відповідно, він має право на отримання від відповідача суму боргу з урахуванням встановленого\~індексу інфляції, а також\~три проценти річних\~від простроченої суми. Разом з тим, відповідачем заявлено у відзиві щодо пропуску позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску. Відповідно до\~ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно\~зі ст.257 ЦК України\~загальна позовна давність (зокрема до вимог про\~стягнення\~заборгованості за договором\~позики) встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до\~ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається\~ст.261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1\~ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 цієї статті). Верховним судом України сформовано наступну правову позицію у справі за №6-2469цс16 (Постанова від 16.11.2016 року): "пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос"\~проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Цивільним кодексом України, а саме статтями 263, 264 передбачені випадки, у яких позовна давність зупиняється та переривається. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами\~ЦК України\~мають різний зміст. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша\~статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта\~статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у\~статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У даній справі сторони визначили строк договору позики, а саме відповідно до з п.2 договору позики повернення позичальником зазначених у п.1 вказаного договору грошових коштів повинно бути здійснено не пізніше 01 червня 2018 року. Тобто, зобов`язання з надання\~позики\~та її повернення є основним зобов`язанням. За умовами договору сторони погодили, що повернення коштів відповідач мав здійснити до 01.06.2018 року. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Суд критично ставиться до пояснень позивача та його представника стосовно того, що вказаний позов заявлено у межах строку позовної давності, посилаючись на те, що відповідно до п.5 договору позики передбачено щомісячну сплату відсотків позикодавцю у розмірі 36% річних, та вказане зобов`язання щодо сплати відсотків відповідачкою було виконано у повному обсязі та останній платіж було здійснено у січні 2019 року, тому перебіг строку позовної давності повинен відраховуватись саме із цього часу, оскільки відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Втім, позивачем не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаного факту. Суперечливими є посилання позивача на те, що кошти він отримував від відповідачки, а розписки про отримання відсотків, начебто, надавав її чоловіку, що, відповідно, спростовує отримання ним коштів саме від [PERSON] .. Також у позові не зазначено, коли саме та в якій сумі отримував позивач кошти (відсотки), коли та на які суми надавалися розписки. Також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження його звернення (усно чи письмово) з приводу повернення боргу саме до відповідачки, в період з 01.06.2018 року по день подачі позову. Так, у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта\~статті 267 ЦК України). Враховуючи викладене, а також те, що строк виконання зобов`язання сплинув 01.06.2018 року, відповідно строк позовної давності сплинув 01.06.2021 року, позивач звернувся до суду з даним позовом 08.12.2021 року, тобто з пропуском вказаного строку, відповідачка заявила про застосування наслідків сливу позовної давності, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі. Судові витрати підлягають покладенню на позивача, згідно зі\~ст.141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed