Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

В січні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК», в якому просив визнати звільнення з роботи позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним, необґрунтованим, безпідставним; поновити позивача на роботі у Вищому навчальному закладі «Університет економіки та права «КРОК» на посаді заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони; виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу із 18.12.2021 року по день поновлення на роботі. В обґрунтування позову зазначено, що із 01.06.2018 р. по 17.12.2021 р. позивач працював на посаді заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони ВНЗ «Університет економіки та права «Крок» за трудовим договором. Відповідно до наказів ректора ВНЗ «Університет економіки та права «Крок» від 12.10.2021 р. №№ 97-1, 97-2, 97-3, від 01.12.2021 р. № 138К-3, позивача було звільнено 17.12.2021 року із посади заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Позивач вказує, що його звільнення відбулось із порушенням вимог закону. Накази відповідача, на підставі яких відбулось звільнення позивача є суперечливими один одному, не дотримано двомісячного строку скорочення посади. Відповідач не здійснив насправді скорочення чисельності працівників, не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, не запропоновував позивачу перейти на іншу роботу на тому самому підприємстві, та не надав працівнику гарантії, передбачені чинним законодавством. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись за захистом свої прав із даним позовом до суду. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В лютому 2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що з метою оптимізації структури університету 12.10.2021 року було видано наказ № 97-1, за яким в структурі служби головного інженера було створено відділ охорони і введено до нього посади адміністративний черговий (7 позицій) та старший адміністративний черговий (6 позицій). Відповідна кількість працівників департаменту безпеки і охорони, які займали в цьому структурному підрозділі такі ж посади, були переведені на підставі їх заяв до новоствореного відділу, а вивільнені посади були виведені зі штатного розпису департаменту і, як наслідок, сам департамент було виведено зі структури університету. Позивач займав посаду заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони, яка відповідно до штатного розпису університету входила до складу структурного підрозділу «Керівництво (ректорат)». Згідно із п. 2.1 трудового договору № 53-2/4 від 01.06.2018 року, позивач на цій посаді забезпечував через чергових адміністраторів належну охорону об`єктів університету». Внаслідок вказаних вище змін в структурній організації університету було видано наказ від 12.10.2021 року № 97-2, за яким було скорочено посаду заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони із 12.10.2021 року. Відповідач вказує на те, що скорочення посади за своїм змістом відповідає поняттю скорочення штату. Наказом від 12.10.2021 року № 97-3 позивача було внесено до списку працівників, які підлягають вивільненню, а також позивачу було надано попередження про наступне вивільнення, в якому було зазначено підставу звільнення (п. 1 ст. 40 КЗпП України) та дату звільнення - 17.12.2021 р. Відповідач зазначає, що станом на 12.10.2021 року пропозицій іншої роботи для відповідача в університеті не було. Наказом № 138К-3 позивача було звільнено 17.12.2021 року із займаної посади. Відповідач вважає, що звільнення відповідача відбулось із дотриманням вимог закону, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.04.2022 року, було вирішено перейти від розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.09.2022 року, клопотання позивача про витребування доказів у даній справі було задоволено частково. Витребувано від Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» належним чином засвідчену копію трудового договору, укладеного із [PERSON] від 01.06.2018 року № 53-2/4. В іншій частині вимог клопотання, було відмовлено. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив його задовольнити . Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 р., розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Судом встановлено, що із 01.06.2018 р. по 17.12.2021 р. позивач працював на посаді заступника ректора-директора департаменту безпеки і охорони ВНЗ «Університет економіки та права «Крок». Наказом ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-1 від 12.10.2021 року, були внесені зміни до структури та штатного розпису університету, зокрема, створено та введено до структури служби головного інженера відділ охорони із 12.10.2021 року; введено із 12.10.2021 року до шатного розпису відділ охорони служби головного інженера наступні посади: черговий адміністратор - 7, черговий старший адміністратор - 6; виведено із 12.10.2021 року зі штатного розпису департаменту безпеки і охорони наступні посади: черговий адміністратор - 7, черговий старший адміністратор - 6; виведено із 12.10.2021 року зі структури університету департамент безпеки і охорони. Наказом ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-2 від 12.10.2021 року, з метою оптимізації управління університетом, було скорочено із 12.10.2021 року посаду керівництва (ректорату) - заступника ректора - директора департаменту безпеки і охорони. Наказом ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-3 від 12.10.2021 року, було затверджено список працівників керівництва (ректорату), які підлягають вивільненню із 12.10.2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, до якого було внесено [PERSON] . Було доручено департаменту кадрів та документального забезпечення провести із [PERSON] , який підлягає наступному вивільненню у зв`язку зі скороченням посади інформаційну роботу. Доручено попередити під підпис [PERSON] про звільнення через два місяці після попередження у зв`язку зі скороченням чисельності працівників. Попередженням Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» від 12.10.2021 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників та скороченням посади заступника ректора - директора департаменту безпеки і охорони на підставі наказу № 97-2 від 12.10.2021 року на відповідно до ст. 49-2 КЗпП України [PERSON] було попереджено про наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України із 17.12.2021 року. Наказом Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 138К-3 від 01.12.2021 року, було звільнено [PERSON] із посади заступника ректора - директора департаменту безпеки і охорони, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України 17.12.2021 року. Доручено виплатити [PERSON] вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (3 дні). Відповідно до листа Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» від 04.01.2022 року № 1, було встановлено, що в період із 12.10.2021 р. по 17.12.2021 р. вакансії в університеті були відсутні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту зазначеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Як убачається із матеріалів справи на підставі наказів ректора Вищого навчального закладу «Університет економіки та права «КРОК» № 97-1 та № 97-2 від 12.10.2021 року, відбулось виведенні зі структури університету департаменту безпеки і охорони, а також скорочено посаду керівництва (ректорату) - заступника ректора - директора департаменту безпеки і охорони, яку обіймав позивач. Позивач обґрунтовуючи заявлені вимоги посилається, зокрема на те, що звільнення його з підстав штату в порядку п. 1 ст. 40 КзпП України є незаконним, оскільки, йому не було запропоновано переведення за його згодою на іншу роботу до новоствореного підприємства, не враховано його переважне право на залишення на роботі, тощо. Однак, наведені твердження повністю спростовуються наявними у справі доказами, оскільки позивача завчасно (за два місяці) було попереджено про вивільнення та з огляду на те, що вільних вакансії в університеті не було відповідачем не було запропоновано позивачу пропозиції іншої роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15). Судом встановлено, що позивач був повідомлений про наступне вивільнення в зв`язку зі скороченням посади, останньому, не було запропоновано іншої посади з огляду на відсутність у відповідача вільних вакансій. Суд вважає, що відповідачем було дотримано вимоги чинного законодавства відносно вивільнення позивача, та доводи позивача в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а навпаки спростовані наданими стороною відповідача доказами. Суд враховує, що в процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв`язку зі скороченням штату, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про перевагу на залишення на роботі, встановлені ст. 42 КЗпП, а відтак не заслуговують на увагу суду доводи позивача про те, що він мав переваги при прийнятті на роботу через наявність високої кваліфікації, оскільки ніяких переваг на працевлаштування, на переведення на іншу роботу в разі звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП у такому випадку не встановлено, тобто переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. На переконання суду, належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог стороною позивача суду надано не було, а стороною відповідача, в свою чергу, надано суду достатні докази, які поза розумним сумнівом доводять правомірність дій відповідача при вивільненні позивача в зв`язку зі скороченням штату. Окремо, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач, пред`явивши позов, просить суд визнати незаконним його звільнення, однак, серед позовних вимог відсутня вимога про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а відтак, на думку суду, позивачем серед іншого обрано спосіб захисту його прав, який не в повній мірі відповідає способам захисту, які передбачені чинним законом. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд приходить до висновку про те, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено у відповідності до діючого закону та порушень його трудових прав судом не встановлено, а тому підстав для задоволення позову в частині визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі суд не вбачає, а тому в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, а тому відсутні законні підстави для задоволенні похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed