Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом в якому просила визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання матері [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи позовні вимоги наступним. З 14.07.2018 року до 26.08.2021 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням суду шлюб розірвано, після розірвання шлюбу позивач відновила своє дошлюбне прізвище - [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з матір`ю. Відповідач, навіть у шлюбі, не приділяв належної уваги сину, а після розлучення фактично самоусунувся від виховання дитини, але ті поодинокі випадки, коли він бачиться з дитиною, завжди вказує, що може забрати дитину і відвезти куди захоче та дитина буде проживати з ним і нічого вона з цим не зробе, але такі дії можуть зашкодити дитині, адже з народження син не розлучався з нею і постійно знаходиться під її опікою. Вона дуже боїться втратити дитину, оскільки син сенс її життя, тому, щоб запобігти можливим незаконним діям відповідача відносно їхньої дитини, вона була змушена звернутися до суду з даним позовом. Наводячи правові норми, зазначає, що є всі підстави для задоволення її позову, так як на даний час дитина знаходиться в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, вона характеризується позитивно і за місцем роботи і за місцем свого проживання, тільки вона приймає участь у всіх аспектах життя дитини, задовольняє всі побутові потреби дитини, турбується про здоров`я сина, опікується його вихованням, забезпечує його матеріально, так як утримання від батька дитини, що надходять в якості аліментів, має нестабільний характер. Ухвалою суду від 19.07.2022 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 06.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що були випадки коли відповідач погрожував їй забрати дитину з садочка та відводити сина до своїх батьків, оскільки вони також хочуть бачити внука; відповідач участі у вихованні дитини не бере, та зазначила, що не хоче, щоб у неї був страх, що дитину може забрати із садочка хтось інший, крім неї. Також зазначила, що відповідач їй говорив, що візьме дитину з садочка, пограється з сином та поверне його їй, але позивач вважає, що дитина це не іграшка. Від відповідача аліменти отримує час від часу. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, відзив на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, пояснення на позов не подав, подав заяву про розгляд справи без участі представника у зв`язку з виробничою необхідністю. За правилами ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце судового засідання, відсутність клопотань про відкладення судового засідання, врахувавши думку позивача, суд протокольною ухвалою постановив про можливість проведення судового розгляду справи по суті за даної явки учасників справи. Заслухавши в судовому засіданні позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , батьками зазначені батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до психологічного заключення від 16.08.2021 року наданого відносно [PERSON] , [INFO] , практикуючим психологом Кременчуцького міського центру комплексної реабілітації дітей з інвалідністю, у дитини, згідно клінічних досліджень було виявлено високий ступінь емоційної прив`язки до матері, підвищений стан особистісної тривожності та набуту лабільність нервової системи, що свідчить про високу вірогідність нервового зриву. Рекомендований стан спокою (а.с. 8-9). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Онуфріївської селищної ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , розглянувши заяву від 14.06.2022 року гр. [PERSON] , [INFO] , про визначеня місця проживання дитини з матір`ю, враховуючи долучені документи та протокол комісії з питань захисту прав дитини Онуфріївської селищної ради від 16.06.2022 року №4, орган опіки та піклування встановив, що гр. [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , разом з її малолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Спеціалістами обстежено умови проживання та виховання малолітнього сина гр. [PERSON] за місцем реєстрації. За результатами перевірки встановлено, що для малолітнього [PERSON] с творені належні умови для виховання та розвитку, дитина забезпечена всім необхідним. Батько дитини із сім`єю не проживає. 16.06.2022 року питання щодо визначення місця проживання дитини розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини (протокол №4). Вивчивши подані документи по даному питанню, комісія прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] . На підставі зазначеного, враховуючи те, що мати здійснює належний догляд та забезпечує сімейний затишок, малолітня дитина забезпечена всім необхідним для проживання навчання та повноцінного харчування та врахувавши відсутність обставин, які дозволяють розлучити дітей з матір`ю, орган опіки та піклування Онуфріївської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, гр. [PERSON] , [INFO] (а.с.11-12). Відповідно до довідки від 04.01.2022 року про отримання аліментів виданої гр. [PERSON] , судом встановлено, що наявна заборгованість зі сплати аліментів (а.с.14). Із копії Декларації №0001-1К8А-К2АО про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, судом встановлено, що [PERSON] має сімейного лікаря, який надає ПМД (а.с.15). Із характеристик судом встановлено, що [PERSON] за місце роботи характеризувалася позитивно, та [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.16-17). Позивачем додатково зазначено, що з місця роботи остання звільнилася, оскільки дитина часто хворіє. Із копії рішення суду від 26.08.2021 року судом встановлено, що розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено її дошлюбне прізвище - « [PERSON] ». (а.с.18-19). Із довідки Онуфріївського закладу Дошкільної освіти «Калинка» від 01.07.2022 року №27 судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , виховувався в ЗДО «Калинка» з 18.05.2021 року по 24.02.2022 року. Вихованням [PERSON] займалася мама [PERSON] , яка вчасно приводила і забирала дитину з садочка, конфліктних ситуацій не виникало, активно спілкувалася з вихователем групи, прислухалася до порад щодо виховання дитини. Дитина завжди була доглянута і охайна. Тато участі у вихованні дитини не приймав (а.с.49). Позивачем додатково зазначено, що з 24.02.2022 року дитина не відвідує дитячий садочок, оскільки часто хворіє. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З огляду на встановлене вище, судом зазначається, що із фактичних обставин справи та підстав позову не вбачається спору між батьками дитини щодо того, з ким із них буде проживати їхній малолітній син. Фактично спір щодо місця проживання дитини ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживає, і від якої батько дитини не вимагав зміни місця проживання дитини. Бажання батька час від часу спілкуватися з дитиною не свідчить про незаконні дії батька, а навпаки свідчить про бажання батька брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Суд не бере до уваги рішення №6 виконкому Онуфріївської селищної ради від 31.01.2022 року про надання дозволу на виїзд за кордон (а.с.10), оскільки останнє не стосується предмету позову. За поясненнями позивача висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] від 19.01.2022 року №А-1/1, яким орган опіки та піклування Онуфріївської селищної ради вважав за доцільне встановити місце проживання дитини з матір`ю, за місце проживання матері (а.с.13), був наданий позивачу для виїзду позивача з дитиною за кордон. Враховуючи зазначене, суд не бере до уваги даний висновок, оскільки останній не стосується предмету позову. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. В даному випадку, до суду звернулася мати дитини, з якою й проживає дитина, при цьому, доказів того, що батько дитини не погоджується з цим, тобто між батьками дитини існує спір щодо місця її проживання, позивачем суду не надано. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини. З огляду на вказане, позов задоволенню не підлягає. Судові витрати необхідно розподілити в порядку визначеному ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed