Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

08.07.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить суд змінити спосіб участі у вихованні га спілкуванні з дитиною [PERSON] батьком - [PERSON] та встановити наступний порядок участі батька у вихованні сина, шляхом: 1. не обмежувати спілкування батька з сином засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування, за умови дотримання розпорядку дня дитини; 2. проведений батьком з сином кожні другу та четверту суботу місяця з 09-00 години до 20 години та кожні перші та третю неділю місяця з 09-00 години до 20-00 години, без присутності матері, зобов`язавши при цьому [PERSON] повідомляти матір про місце знаходження, дитини, не перешкоджати телефонному спілкуванню матері з дитиною, ставити матір до відома щодо режиму харчування, розваг і відпочинку сина; 3. проведення батьком з сином один раз на три місяці у другі або четверті вихідні місяця, з 16.00 години п`ятниці до 19.00 години неділі, з можливістю відвідання місця проживання батька та за умови згоди дитини на ночівлю за місцем проживання ( знаходження) батька, зобов`язавши при цьому [PERSON] , повідомляти матір яро місце знаходження дитини, не перешкоджати телефонному спілкуванню матері з дитиною, ставити матір до відома щодо режиму харчування, розваг і відпочинку сина; 4. святкування із батьком Дня народження дитини [INFO]. у кожний непарний рік, 5. проведення батьком з сином у парних роках Різдвяні свята; по непарних роках Новорічні свята без присутності маг грі з повідомленням батьком про місце перебування сина під час реалізації батьком права на контакт з дитиною та; з урахуванням обставин, які можуть виникнути; 6. проведення батьком з сином один раз в період літніх канікул протягом двох тижнів на території України без письмової згоди матері або за межами України (зі згодою матері) для відпочинку та оздоровлення. Мотивуючі позовні вимоги позивач вказує, що рішенням Печерського районного суду м. Клєва від 09.07.2018 року у справі 757/72655/17 задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та вирішено встановити час для проведення зустрічей з дитиною кожну першу та третю суботу щомісячно з 10.00 год. до 14.00 год. у присутності матері дитини. Проте, визначений судом час для спілкування позивача із сином, всілякими методами значно зменшується матір`ю, стосовно дитини чиниться домашнє насильство. Відповідач проявляє агресивну поведінку, дитина потребує відновлення емоційного стану. Позивачем не ставиться питання позбавлення відповідача батьківських прав, з урахуванням проявів агресії під дією алкоголю, а лише питання збільшення можливості приймати участь в житі сина та його вихованні. Вказані обставини послугували підставою для звернення позивача з даним позовом. 09.11.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження. 23.05.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 26.07.2022 представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. На судове засідання, що було призначено на 03.10.2022 представник до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Відповідач та її представник 26.07.2022 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити, внаслідок їх необґрунтованості та безпідставності. 04.10.2022 відповідач та її представник подали заяву про розгляд справи у їх відсутність та одночасно просили стягнути з позивача витрати на правничу допомогу понесені відповідачем. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином. 02.06.2022 до суду надійшла заява представника, в якій останній просить провести розгляд справи у відсутність представника служби та прийняти рішення в інтересах дитини. Представник Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідачів викладені у відзивах, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд також враховує, що дане судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Судовим розглядом встановлено, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2018 року у справі 757/72655/17 задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та вирішено встановити час для проведення зустрічей з дитиною кожну першу та третю суботу щомісячно з 10.00 год. до 14.00 год. у присутності матері дитини. На виконання зазначеного рішення Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист. Окрім цього, як вбачається листа від 12.12.2018 року, Начальник Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві держаної адміністрації просив державного виконавця закрити виконавче провадження, так як зустріч [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON] відбулась 03.11.2018 року. Разом з тим, з наданих матеріалів вбачається, що постановою державного виконавця на відповідача було накладено штраф за невиконання рішення суду. Наряду з вказаним, під час судового розгляду встановлено, що батько вперше побачив сина, коли він пішов до школи, матір не забороняла спілкуватися із дитиною. Батько жодного разу не цікавився дитиною та не приїжджав до дитини. У дитини є власний мобільний телефон, проте відповідачу прийшлося змінити номер телефону, у зв`язку із некоректними смс-повідомлення від батька. Слід зазначити, що вказані обставини стороною позивача спростовані не були, приймаючи до уваги, той факт, що в судовому засіданні, яке було призначено на 26.07.2022, було оголошено перерву для виклику позивача, проте останній в судове засідання не з`явився. Встановлені обставини в своїй сукупності вказують на те, що матір`ю не встановлюються перешкоди в спілкуванні батька з сином. Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 ч. 3 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, так як під час судового розгляду не встановлено обставин, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Судом встановлено, що між адвокатом Терещенко Л.В. та Ярошенко Т.О. 07.02.2022 року підписано договір про надання правової допомоги, умовами якого визначено клієнт зобов`язується сплатити за надання правничої допомоги гонорар. Додатком № 1 до договору про надання правничої допомоги від 07.02.2022 визначено, що гонорар складає 15 000 гривень, який був оплачений, що підтверджується квитанцією від 07.02.2022 . Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати на професійну правничу допомогу на суму 15 000,00 грн., витрачені відповідачем, є документально підтвердженими, вони співмірні із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] судових витрат на правовому допомогу у розмірі 15 000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed