Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом (остаточна редакція т. 1 а.с. 210-212) про стягнення з відповідача боргу за договором позики, в обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 08 листопада 2012 року між ним та відповідачем по справі [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, за яким позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 120 000 гривень, що на той час за офіційним курсом НБУ (7,99 грн. за 1 долар США) (т.1 а.с. 11 зворот) було еквівалентно 15 018 доларів США, а останній повинен був повернути кошти в еквіваленті до долару США, тобто 15 000 доларів США. На підтвердження отримання яких відповідачем було складено відповідну розписку (т. 1 а.с. 133). В судовому засіданні сторона позивача позов підтримала, просила стягнути з відповідача на користь позивача 15 000 доларів США. Сторона відповідача позов визнала частково - погодилися зі стягненням 120 000 гривень. Відповідач пояснив суду, що позичені кошти не повернув. Представником відповідача адвокатом Меркуловою Т.П. подано відзив на позов (т. 1 а.с. 246-247). Представником позивача адвокатом Довгополою О.О. подано суду письмові пояснення (правова позиція), які за своїм змістом є відповіддю на відзив (т. 1 а.с. 249-251). Заслухавши доводи сторін, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що пред`явлений позов підлягає задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Як слідує зі змісту розписки - документу першоджерела, який відображає дійсні наміри сторін та домовленості між ними, позивач та відповідач уклали між собою угоду про наступне: ?08.11.2012 року [PERSON] дав у борг, а [PERSON] отримав у борг грошові кошти в розмірі 120 000 грн.; ?на час укладення між сторонами угоди 120 000 грн. за офіційним курсом НБУ було еквівалентно 15 018 доларів США; ?угоду сторони заключили без встановлення конкретної дати повернення боргу - до вимоги [PERSON] ; ?щоб [PERSON] уникнув матеріальних втрат від знецінення національної валюти, сторони дійшли згоди, що борг буде повернуто у гривні, але кількість гривень повинна складати «еквівалент до долару США, тобто 15 000 доларів США»; ?грошові кошти не давалися під відсотки, тобто, [PERSON] укладаючи дану угоду не переслідував мету отримання прибутку. Більше того, дана угода була завідомо збитковою для [PERSON] , оскільки зі спливом часу відбувається знецінення і іноземної валюти (суд виходить з того, що цінність будь-якої валюти це можливість за певну кількість валюти придбати певну кількість товарів/послуг). Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Приписами ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч. 4 ст.77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Так, за своєю правовою природою договір позики є правочином. Разом з цим, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ч.1 ст. 627 ЦКУкраїни визначено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Нормами ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В судовому засіданні судом відповідачу було надано для огляду оригінал розписки. Відповідач повідомив суд, що дійсно дану розписку він писав власноручно і добровільно, без примусу та погроз, а також не під впливом тяжких для нього обставин. Отже у суду відсутні підстави сумніватись як в достовірності названого документу, так і у відповідності його змісту умовам фактично досягнутої домовленості між позивачем та відповідачем, повноті відображення умов домовленості в тексті документу. В судовому засіданні стороною відповідача піднімалися питання про підробку документів (заповіту, довіреності, додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки), вказувалось на приховання спірним договором іншої угоди, але жодних доказів на підтвердження наведених фактів (як-то підтвердження відповідного звернення до правоохоронних органів, зустрічного позову) суду надано не було. У зв`язку з цим, суд ухвалює дане рішення виключно з приводу наявних боргових відносин між позивачем-відповідачем. Зміст відзиву на позов (т. 1 а.с. 246-247) зводиться до того, що грошові кошти позичалися відповідачем у гривні, в розписці передбачено їх повернення у гривні, тому і стягувати їх в судовому порядку слід у гривні, тобто фактично відповідачем визнається факт отримання позики і розуміння необхідності повернення запозичених коштів, спірною є тільки сума. Процесуальним наслідком визнання стороною факту встановленим є набуття цим фактом безспірного характеру і звільняє другу сторону від його доказування, за таких обставин, суд приходить до висновку, про доведеність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розумінні ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Щодо розміру та у якій валюті слід проводити таке стягнення суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Аналогічна правова позиція висловлена ВП ВС у постанові від 04.07.2018 року по справі № 761\\12665\\14-ц, ВСУ у постанові від 05.06.2018 року по справі №607\\12028\\13-ц. Тобто діюче законодавство допускає стягнення з фізичної особи на підставі рішення суду грошових коштів в іноземній валюті (зокрема, ст.ст. 533, 1046, 1049 ЦК України). За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 15 000 доларів США і ухвалення такого рішення забезпечить дотримання умов угоди укладеної між позивачем та відповідачем. При прийнятті рішення суд виходить і з того, що курс (офіційний НБУ) не є незмінним, зниження курсу гривні до долара США кожного разу буде підставою для звернення [PERSON] до суду з метою перерахунку суми боргу (вже за новим курсом), що негативно позначиться на реалізації права позивача на повернення позичених коштів, а встановлення в судовому рішенні чіткої суми іноземної валюти, яка підлягає стягненню на користь позивача виключить таку необхідність. Таким чином, стягнення з відповідача на користь позивача коштів у гривневому виразі порушить принцип юридичної визначеності судового рішення (рішення у такому разі не буде остаточним). Сторона позивача наполягала на необхідності застосування по цій справі правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 13.09.2019 року по справі № 757/21343/15-ц щодо подібних правовідносин. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, суд звертає увагу, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №757/31606/15-ц). По цій справі між сторонами спору було укладено договір позики і відповідачем взято на себе зобов`язання повернути борг позивачу в еквіваленті до долару США , тобто 15 000 доларів США, натомість Верховний суд у справі № 757/21343/15-ц вирішував питання виключно про те, яку кількість гривень слід стягнути з боржника (кошти було стягнуто не в доларах США, а в гривнях у такій самій сумі як і було отримано), питання про те в якій валюті належить стягнути кошти не було предметом розгляду у справі, тому суд відхиляє як помилкові доводи відповідача про необхідність застосування по цій справі правових висновків викладених у постанові від 13.09.2019 року по справі № 757/21343/15-ц, оскільки зміст правовідносин, їх предмет, підстави та правове регулювання, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначеній справі і у даній справі, яка розглядається є різними, як і обставини та умови конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. Правові позиції Верховного Суду, які б перешкоджали ухваленню даного рішення відсутні. Інших доводів на користь своєї позиції (з посиланням на законодавчу норму, або хоча б офіційне роз`яснення ВСУ, ВС, рішення КСУ, правову позицію судів касаційної інстанції, тощо), сторона відповідача не навела. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Щодо судових витрат. Позивачем сплачено тричі сплачувався судовий збір - три платежі: т. 1 а.с. 1 за подачу позову 4086,00 грн.; т. 1 а.с. 34 за подачу заяви про забезпечення позову 454,00 грн.; т. 1 а.с. 55 за подачу заяви про забезпечення позову 496,20 грн. Зважаючи на те, що позов задоволено судом, понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню на його користь з відповідача (за виключенням сплачених при подачі другої за хронологією заяви про забезпечення позову 496,20 грн., оскільки судом апеляційної інстанції ухвалу про забезпечення позову було скасовано, а заяву залишено без задоволення). На підставі наведеного та

Outcome: approved