Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

У лютому 2019 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» звернулось до суду із позовом, відповідно до якого просило виселити [PERSON] зі службового житлового приміщення за адресою [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивовано тим, що вказана квартира відповідно до Рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 12.01.1970 року № 80 включена до числа службових. На підставі рішення Жовтневого виконавчого комітету районної ради від 09.02.1970 року № 343 слюсару - сантехніку [PERSON] на сім`ю в складі 3- осіб: він, дружина- [PERSON] , син - [PERSON] , було видано ордер від 24.02.1972 року № 704 на право заняття службової житлової площі. Після смерті [PERSON] в квартирі залишився проживати його син [PERSON] , який помер в [INFO]. Після смерті останнього в дану квартиру незаконно та без дозвільних документів заселився син [PERSON] - [PERSON] . Працівниками підприємства 22 листопада 2018 року було складено припис № 1080 про добровільне звільнення відповідачем самовільно зайнятого службового приміщення, за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , ознайомившись з приписом, від підпису про його отримання відмовився. На підтвердження відмови від підпису та отримання припису складено акт від 24.11.2018 № 1102. При повторному обстеженні квартири двері в квартиру ніхто не відчинив, зі слів сусідів в квартирі й надалі проживає [PERSON] , про що складено акт від 23.01.2019 № 86. За даними комунального концерну «Центр комунального сервісу» станом 14.12.2018 року в даній квартирі зареєстрованих немає. Нарахування за утримання будинку та прибудинкової території проводиться відповідно до площі квартири, але оплата не надходить та станом на 14.12.2018 року утворилась заборгованість в сумі 7575,45 грн. Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 р., винесеному у зазначеній вище справі - позов задоволено, виселено [PERSON] зі службового приміщення, квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921(одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп. (ас. 42-43). Проте, 30.07.2020 р. до Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд вищезазначеного заочного рішення суду, посилаючись на те, що він не міг з`явитись до суду в судове засідання у зв`язку з пандемією коронавірусу, громадський транспорт не працював, технічної можливості відправити документи на електронну адресу суду не мав. (ас. 52-56). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2020 скасовано заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2020 року та призначено справу до підготовчого засідання (ас. 75-76). Протокольною ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.09.2021 року року закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання, представник позивача не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач та його представник в судові засідання призначені судом на 10.02.2022, 13.04.2022, 11.10.2022 , не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі, при цьому жодних клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило (ас.124,129) . Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є перешкодою для розгляду справи по суті спору. В той же час суд наголошує на тому, що відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в відзиві на позовну заяву, у порядку передбаченому процесуальним законом. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної ради від 12.01.1970 № 80 двокімнатну квартиру [ADDRESS] було включено до числа службових. Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] має статус службового жилого приміщення, що зокрема підтверджується вищевказаним рішенням. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що Рішенням Жовтневого виконавчого комітету районної ради від 09.02.1970 № 343 слюсару - сантехніку [PERSON] на сім`ю в складі 3-х осіб: він, дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , було видано ордер від 24.02.1972 № 704 на право заняття службової житлової площі. (а.с. 6) [PERSON] помер, в службовій квартирі залишився проживати його син [PERSON] , який помер в [INFO]. Після смерті [PERSON] в спірну квартиру незаконно та без дозвільних документів заселився син [PERSON] - [PERSON] . Як вбачається з Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 29.01.2019 року в квартирі [ADDRESS] , відсутні зареєстровані особи. (а.с. 28) Комунальним підприємством 22 листопада 2018 року складено припис № 1080 про добровільне звільнення відповідачем самовільно зайнятого службового приміщення, за адресою: [ADDRESS] . Ознайомившись з приписом, [PERSON] від підпису про його отримання відмовився, що підтверджується відповідним актом від 24.11.2018 № 1102. (а.с. 8). При повторному обстеженні квартири двері в квартиру ніхто не відчинив, зі слів сусідів в квартирі й надалі проживає [PERSON] , на підтвердження чого складено акт від 23.01.2019 № 86. (а.с.9). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy vs. Ukraine», заява N 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 53 цього ж кодексу визначає, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.61, ст.64 та 65 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Частиною першою статті 106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року №6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР). Окрім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст.65 ЖК УРСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до частини першої статті 118 ЖК України службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. За положеннями ст.124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Особливість права користування службовим житлом полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення у відповідності до статті 124 ЖК України. З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК). Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Відповідно до вимог ст.125 ЖК визначений перелік осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Судом встановлено, що [PERSON] до вищезазначених осіб, не відноситься. Крім того, встановлено, що [PERSON] має у встановленому законом порядку зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 17). Крім того, відповідач не надав жодних належних доказів на підтвердження постійно проживання разом із наймачем і ведення з ним спільного господарства, що він був визнаний членами сім`ї наймача, а також вселення його до зазначеного приміщення у передбачений чинним законодавством спосіб, не сплачує за житлово-комунальні послуги, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості. Тобто відповідачем не представлено належних і допустимих доказів того, що він законно проживає у цій квартирі. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Таким чином, приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1921 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: approved