Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Комунальне підприємство «Київський метрополітен» звернулось до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , за яким просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, в сумі 6 877,02 грн. В обгрунтування позову зазначає, що відповідно до наказу від 11.12.2009р. №1487 [PERSON] з 14.12.2009р. прийнятий на роботу на посаду слюсаря-електрика з ремонту електричного устаткування, у подальшому відповідними наказами неодноразово переводиться на іншу роботу в межах підприємства, останній раз наказом від 27.0520202р. №639-ТЧ-3/К з 01.06.2020р. переведений на посаду старшого електромеханіка дільниці електричного устаткування рухомого складу відділення з технічного обслуговування та ремонту (ТЧВ-1) електродепо «Харківське». З 08 лютого 2020 року по 20 лютого 2020 року відповідно до наказу від 27.01.2020 року №46-ТЧ-3/К відповідачу надана щорічна відпустка за період роботи з 14 грудня 2019 року по 13 грудня 2020 року тривалістю 21 календарний день. З 13 квітня 2020 року по 29 квітня 2020 року відповідно до наказу від 09.04.2020р. №289-ТЧ-3/В відповідачу надана щорічна відпустка за період роботи з 14 грудня 2019 року по 13 грудня 2020 року тривалістю 16 календарних днів з наданням матеріальної допомоги до щорічної відпустки. Відповідачу проведено оплату відпусток, виходячи із розрахунку його середньомісячного заробітку. З 29 серпня 2020 року відповідач не з`являвся на роботі. Документи, які б засвідчували поважні причини його неявки, не надав. 19 січня 2021 року видано наказ №25-ТЧ-3/К про розірвання трудового договору з ініціативи власника (за прогул без поважних причин) за п. 4 ст. 40 КЗпП України з відповідачем. У наказі зазначено, що відповідач не відпрацював 10 календарних днів (за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого часу). На день видання наказу про звільнення [PERSON] сума нарахованої йому заробітної плати не була достатньої для погашення заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки, розмір заборгованості становив 6 877,02 грн. З посиланням на ст.ст. 127, 233 КЗпП України, ст. 22 Закону України «Про відпустки», ст. 1212 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача 6 877,02 грн. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16.08.2021р. відкрито провадження у справі за позовом КП «Київський метрополітен», постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). У судове засідання відповідач не з`явився, відзиву на позов не надав. На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що за наказом №1487 від 11.12.2009р. «Про прийом на роботу» [PERSON] була прийнято на роботу з 14 грудня 2009р. до Комунального підприємства «Київський метрополітен» на посаду слюсаря-електрика з ремонту електроустаткування. За наказами позивача №1079 від 19.10.2010р., №314 від 06.06.2011р., №420 від 16.07.2012р., №422-Н від 20.07.2012р., №34-Н/К від 15.01.2015р., №153-ТЧ-3/К від 17.03.2020р., №639-ТЧ-3/К від 27.05.2020р. відповідач переводився на іншу роботу в межах КП «Київський метрополітен». Наказом №25-ТЧ-3/К (розпорядження) від 19.01.2021р. про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнено з 28.08.2020 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника за прогул без поважних причин). У цьому наказі відмічено, що відповідачем не відпрацьовано 10 календарних днів. До того ж встановлено, що наказом №46-ТЧ-3/К від 27.01.2020р. відповідачу надавалась відпустка за період роботи з 14 грудня 2019 року по 13 грудня 2020 року, період відпустки з 08.02.2020р. по 28.02.2020р., на 21 календарних днів у рахунок щорічної відпустки. За наказом №289-ТЧ-3/В від 09.04.2020р. відповідачу надавалась відпустка за період роботи з 14.12.2019р. по 13.12.2020р., період відпустки з 13.04.2020 року по 29.04.2020 року, на 16 календарних днів. За матеріалами справи встановлено, що відповідачу проведено оплату відпустки, виходячи із розрахунку його середньомісячного заробітку. На день звільнення відповідача кількість невідпрацьованих днів його відпустки становила 10 календарних днів, а сума нарахованої йому заробітної плати не була достатньою для погашення заборгованості за невідпрацьовані дні відпустки, розмір заборгованості становив 6 877,02 грн., що підтверджується розрахунковим листком за січень 2021 року. Встановлено, що відповідачу надсилались повідомлення про ознайомлення з наказом про звільнення, а також про необхідність сплатити борг. З метою досудового врегулювання спору позивач звертався з письмовою вимогою від 25.01.2021р. №46/09-07. Однак, вимоги позивача залишилися без задоволення та заборгованість відповідачем не погашена. Таким чином, на момент звернення до суду сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 6 877,02 грн. Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП України, частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відповідно до статті 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. З огляду на вищевикладене, оскільки відповідач звільнився з роботи до закінчення робочого року, за який він одержав відпустку, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) підприємства не проведено у зв`язку з недостатністю коштів, позивач має право стягнути відповідну суму в судовому порядку. Відповідно до статті 233 КЗпП України звернутись до суду із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки позивач має право протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Отже, позов обґрунтований та підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 270,00 грн.

Outcome: approved