Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: призваний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В.Д. про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] та земельних ділянок кадастровий номер 2125384200:03:01:0099, площею 0,15 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та\~ кадастровий номер 2125384200:03:01:0100, площею 0,20 га. для ведення особистого селянського господарства. Посилається на те, що вона зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок та присадибна земельна ділянка належали позивачці на праві особистої приватної власності. Враховуючи те, що позивач є людиною похилого віку, важко обходиться без сторонньої допомоги, вона вирішила, що після своєї смерті належне їй майно, передасть своїй молодшій доньці, [PERSON] , [INFO] , мешканці [ADDRESS] . Взамін на це донька буде доглядати за нею,забезпечувати продуктами харчування та ліками. 03.06.2016 р. позивачка подарувала вказаний вище будинок та земельні ділянки [PERSON] .. У подальшому, позивач продовжувала проживати у власному будинку в [ADDRESS] та, періодично, у доньки [PERSON] . Донька здійснювала за нею належний догляд, піклувалася про неї. [INFO] [PERSON] , донька позивачки, померла. Після її смерті старший син померлої, [PERSON] , заявив, що майно в [ADDRESS] , належить йому, як спадкоємцю, а тому [PERSON] повинна негайно звільнити житловий будинок і ніколи не з`являтися на земельній ділянці. Сім`я доньки [PERSON] вигнали позивачку з дому. Іншого житла вона не має, зараз проживає у своєї старшої доньки в с. Кошельово. Як зазначає позивач, укладені 03.06.2016 р. договори дарування не відповідають її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. Фактично волевиявлення позивачки було направлено на відплатне відчуження єдиного власного майна, оскільки [PERSON] стверджувала, що після дарування їй будинку та земельних ділянок позивачки, вона забезпечить її повне матеріальне утримання, догляд, допомогу, особисту підтримку. Позивач вказує, що після укладання договорів дарування будинку, відповідачі припинили піклуватись про неї, ліків та продуктів харчування не купують, постійним доглядом не забезпечують, комунальні платежі не сплачують, тобто ті наслідки, на які розраховувала позивачка при укладанні договорів, не настали. Позивач зазначає, що була всупереч своєму волевиявленню позбавлена власності, оскільки укладені нею 03.06.2016 р. договори дарування будинку та земельних ділянок є результатом помилки щодо змісту та предмету цього правочину, а також прав та обов`язків сторін, які мають істотне значення. Так, позивач зазначає, що під час укладення оспорюваних договорів волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування. Вона діяла під впливом помилки відносно правової природи угод, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збиралася відчужувати та передавати у власність земельну ділянку і будинок, у якому проживає та іншого житла не має. Зважаючи на похилий вік вважала, що укладає договір, на підставі якого донька доглядатиме за нею, а майно перейде їй у власність після смерті позивачки. При цьому, після підписання договорів, фактично будинок не передавала, від особистих речей його не звільняла, залишилася там проживати. Посилаючись на ці обставини, позивач з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України просить суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] та земельних ділянок кадастровий номер 2125384200:03:01:0099, площею 0,15 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та\~ кадастровий номер 2125384200:03:01:0100, площею 0,20 га. для ведення особистого селянського господарства. Ухвалою суду від 08.07.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. [INFO] позивач [PERSON] померла. Ухвалою суду від 07.10.2021 року [PERSON] залучено до участі у справі як правонаступника позивача [PERSON] .\~ В судове засідання позивач [PERSON] , її адвокат Іляшкович, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, не з`явилися. Адвокатом позивача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились з невідомих причин. Про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином - шляхом розміщення оголошення про їх виклик в судове засідання на сайті судової влади. Причини неявки суд не повідомили, відзиву не подали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В.Д. в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про заперечення позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. В судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] /стара адреса [ADDRESS] /, що стверджується довідкою Кошелівської сільської ради № 705 від 18.05.2020 р. /а.с. 21/. Як вбачається з акту обстеження депутатів Кошелівської сільської ради від 03.08.2020 року [PERSON] проживає одна, часто хворіє, потребує постійного догляду, важко пересувається так як частково втратила зір та погано бачить. 03.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори дарування: житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В.Д. № 830; земельної ділянки, кадастровий номер 2125384200:03:01:0099, площею 0,15 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В.Д. № 831 та земельної ділянки, кадастровий номер 2125384200:03:01:0100, площею 0,20 га. для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Залом, 324 Кошелівської сільської ради, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Шкарампота В.Д. № 832. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується листом Хустського районного відділу ДРАЦС ПЗМУ міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 192/22.13/24 від 18.06.2020 року /а.с. 22/. Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин повинен бути направлений на реальне настання наслідків, обумовлених ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що однією з підстав недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). З роз`яснень, які викладено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом вказаних роз`яснень, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. При цьому слід ураховувати, що на волю особи не впливали ані сторонні особи, ані інші причини, тобто не було деформації волі ззовні. Помилкове уявлення особи про певні обставини, що мають значення для правовідносин, які складаються внаслідок вчинення правочину, було сформоване самою особою, її світоглядом, власними уявленнями та оцінками. Тобто, помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка учасником правочину свого досвіду чи можливостей. Воля суб`єкта при укладенні угоди відповідає його волевиявленню, проте формування такої волі відбувається внаслідок неправильного уявлення про обставини, які мають істотне значення для сторони, що укладає угоду, коли особа взагалі не має уявлення про обставини, які мають для неї суттєве значення та не приділяє уваги виявленню даних обставин і в результаті відсутності таких відомостей укладає угоду, або, коли особа має певне уявлення про необхідні обставини, проте помиляється щодо певних моментів. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі однієї зі сторін правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Такий висновок зумовлюється, окрім змісту загальних вимог, яких необхідно дотримуватися при вчиненні правочину (ст. 203 ЦК), й словосполученням «вчинено під впливом помилки». Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Викладені у позові обставини про те, що [PERSON] , укладаючи договір дарування будинку та земельних ділянок, розраховувала на піклування, догляд, матеріальну підтримку з боку відповідачів, проте цього не отримала, відповідачами [PERSON] , [PERSON] протягом розгляду справи не спростовано. Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами були укладені договори, які за домовленістю між ними встановлювали обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дії майнового та немайнового характеру, вони не є договорами дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Крім того, суд дійшов до висновку, що неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, обов`язків відповідачів відносно неї за цим правочином, вплинуло на її волевиявлення, встановлено відсутність волевиявлення [PERSON] під час укладення нею договорів на безоплатну передачу у власність будинку, який є її єдиним житлом. Позивач, як особа похилого віку, 1932 року народження, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачів лише через те, що помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та [PERSON] .. Помилка про ці обставини є суттєвою, про що свідчить той факт, що позивач внаслідок укладання оспорюваного правочину залишилася без власного житла, маючи похилий вік та хворобливий стан, не може за рахунок розпорядження своєю нерухомістю забезпечити собі сторонній догляд та утримання. Натомість відповідачі не довели, що вчиняли будь-які дії, які б компенсували позивачці втрату власного житла, оплачували комунальні послуги, забезпечили їй догляд, піклування у необхідному обсязі тощо. Зазначене свідчить про те, що під час укладання між сторонами договорів дарування від 03.06.2016 р., його зміст суперечив актам законодавства та моральним засадам суспільства, не відповідав внутрішній волі позивачки та не мав реального настання наслідків, обумовлених ним. Оскільки невідповідність внутрішньої волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає, ігнорування або зневажання справжньої волі особи, яка вчиняє правочин під впливом помилки, було б несправедливим і неправильним, лише реальна воля осіб має породжувати цивільні права та обов`язки, така угода не може охоронятися законом, тому порушене право власності позивача підлягає захисту шляхом визнання оспорюваних договорів дарування недійсними з підстав, передбачених ст.229 ЦК України. Висновки суду повністю узгоджуються з роз`ясненнями Верховного Суду України про порядок застосування зазначеної норми матеріального права у постанові від 18.06.2014 року по справі № 6-69цс14. Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду України, помилка неправильне сприйняття особою позивача фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, що ґрунтується на встановленому факті відсутності волевиявлення особи під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність особи відповідача будинку, який є її єдиним житлом, та двох земельних ділянок. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність особи відповідача лише за певної умови й, укладаючи спірні договори, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Як передбачено ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу,способами захисту якого є,зокрема,визнання недійсним правочину та поновлення права ,яке існувало до його порушення. Оскільки порушення прав власності позивача на нерухоме майно знайшло своє підтвердження, іншим способом захистити права позивача неможливо, позивач обґрунтовано звернувся до суду з позовом про захист свого особистого майнового права у спосіб, передбачений ст.16 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивач не заявляла про розподіл судових витрат.

Outcome: approved