Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

02.03.2020 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача в порядку регресу матеріальну шкоду, завдану відповідачем позивачу, а саме суму коштів в розмірі 44 525,19 грн., які виплачені підприємством працівникові [PERSON] за час вимушеного прогулу; грошові кошти в сумі 26 026,09 грн., виплачені підприємством Чернігівському міському центру зайнятості за виставлену претензію; грошові кошти в сумі 1 536,80 грн., сплачені підприємством на користь держави (судовий збір) згідно рішення Деснянського районного суду м.Чернігова у справі №750/10411/19. Вимоги позову обгрунтовані тим, що 20.12.2019 року Деснянський районний суд м.Чернігова у справі №750/10411/19 ухвалив рішення про поновлення [PERSON] на раніше займаній посаді та стягнення з позивача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На виконання рішення суду позивач сплатив [PERSON] середній заробіток в сумі 44 525,19 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 1 536,80 грн. Як зазначає позивач, внаслідок дій відповідача, при звільненні [PERSON] було порушено вимоги трудового законодавства. Крім того, як зазначає позивач, ними відповідно до претензії Чернігівського міського центру зайнятості було сплачено 26 026,09 грн., які також мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача. А тому на підставі положень статей 130, 134, 237 КЗпП України, ст.1191 ЦК України позивач звернувся до суду з цим позовом. 07.07.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог на тій підставі, що позивач не є належним в даній справ, оскільки органом управління є Мінекономіки та саме він має звернутись до суду з позовом про відшкодування шкоди. У разі визначення розміру матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача представник просив врахувати положення ст.137 КЗпП України. При звільненні [PERSON] позивач виконував прямий припис норми антикорупційного законодавства України щодо врегулювання керівником підприємства конфлікту інтересів. 22.07.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. Крім того представник зазначає, що враховуючи положення пунктів 4.4, 4.11, 7.2 Статуту позивач є належним. 04.08.2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених у відзиві. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Як встановлено судом, за наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 243-п від 26 грудня 2018 року [PERSON] призначений тимчасово виконуючим обов`язки директора Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції». За наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 41-п від 06 листопада 2019 року [PERSON] звільнений від виконання обов`язків директора Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції». Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 20.12.2019 року (справа №750/10411/19) позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено - скасовано наказ №458-ос від 29.08.2019 року «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника Чернігівської обласної філії Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції»; стягнуто з Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.08.2019 року по 19.12.2019 року в розмірі 44525 грн. 19 коп. (сума вказана без відрахування обов`язкових зборів та платежів на користь держави); стягнуто з Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» на користь держави судовий збір в сумі 1536 грн. 80 коп. Як встановлено судом, 29.08.2019 року виконуючим обов`язки директора підприємства [PERSON] виданий наказ № 458-ос про припинення трудового договору із [PERSON] у зв`язку з наявністю реального конфлікту інтересів, що має постійний характер, та її незгодою на зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів шляхом її переведення на вакантні рівнозначні або нижчі посади, та звільнено [PERSON] з посади заступника начальника Чернігвської обласної філії підприємства на підставі п. 9 ч.1 ст. 36 КЗпП України та п.6 ч.1 ст. 29 Закону України «Про запобігання корупції». Також суд зазначив, що відповідачем на другий день проведення розслідування прийнято рішення про звільнення позивача з займаної посади, без проведення ретельної перевірки та без вжиття всіх заходів для усунення виявленого, на думку відповідача, конфлікту інтересів, з позбавлення можливості позивача самостійно позбавитись приватного інтересу. Отже, порушені трудові права [PERSON] підлягають судовому захисту. Окрім того, апеляційний суд врахував, що [PERSON] двічі звертався до в.о. директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» Сєдова О.А. із заявами про звільнення за угодою сторін від 29.08.2019 року та за власним бажанням від 02.09.2019 року. З матеріалів справи убачається, що у відповідь на заяву [PERSON] про звільнення його з роботи за угодою сторін, в.о. директора ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» Сєдов О.А. надав письмову відповідь про відсутність між сторонами домовленості про звільнення за угодою сторін та запропоновано звільнитись за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. 09.09.2019 року наказом № 481-ос, підписаним в.о. директора [PERSON] , звільнено [PERSON] з посади техніка-лаборанта випробувальної лабораторії Чернігівської обласної філії ДП «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» з 16 вересня 2019 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Установивши, що чоловік [PERSON] . [PERSON] не перебував у прямому підпорядкуванні позивача, відповідач не використав усіх інших способів вирішення конфлікту, передбачених частиною першою статті 29 Закону, не пов`язаних зі звільненням позивача, що є крайньою мірою у врегулюванні конфлікту інтересів, суди дійшли висновку про те, що відповідач порушив норми трудового законодавства при звільненні позивача, а тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі частини другої статті 235 КЗпП України. Рішення набрало законної сили. Згідно з положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Під час розгляду даної справи відповідач не спростував власну вину, як керівника Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» у незаконному звільненні [PERSON] . В подальшому, наказом №678-ос від 20.12.2019 року Державне підприємство «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» на підставі зазначеного рішення було скасовано наказ №458-ос від 29.08.2019 року «Про звільнення [PERSON] »; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника Чернігівської обласної філії Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» з 29.08.2019 року. На підставі Наказу №38-ос від 17.02.2020 року [PERSON] виплачена компенсація за час вимушеного прогулу (за період з 30.08.2019 року по 19.12.2019 року) в розмірі 44 525,19 грн. Крім того, Чернігівський міський центр зайнятості 24.12.2019 року направив на адресу Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» претензію про сплату 26 026,09 грн. оскільки з 13.09.2019 року по 19.12.2019 року перебувала на обліку як безробітна, отримувала матеріальне забезпечення на випадок безробіття [PERSON] , а тому на підставі ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у випадку поновлення працівника на роботі за рішенням суду, виплачені суми забезпечення утримуються з роботодавця. Вказана сума була перерахована на рахунок Чернігівського міського центру зайнятості 24.01.2020 року, що підтверджується випискою по рахунку та платіжним дорученням №732 від 24.01.2020 року. Представник позивача не надала до матеріалів справи доказів сплати судового збору в сумі 1536 грн. 80 коп.на виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 20.12.2019 року (справа №750/10411/19). З виписки по рахунку (а.с.48) однозначно не можна зробити висновок що сума 2 059,50 грн. сплачена як судовий збір за рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 20.12.2019 року у справі №750/10411/19). Стаття 130 КЗпП України визначає загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників Згідно з положеннями зазначеної статті, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Стаття 131 КЗпП України визначає, що працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Стаття 132 КЗпП України визначає, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Стаття 133 КЗпП України передбачає випадки обмеженої матеріальної відповідальності працівників. В той же час, стаття 134 КЗпП України передбачає випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках, коли: 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Стаття 136 КЗпП України передбачає порядок покриття шкоди, заподіяної працівником. Так згідно з положеннями зазначеної статті, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Представник відповідача зазначала що позивач в даному позові є неналежний, оскільки з позовом мав звернутися саме Мінекономіки. Однак суд вважає, що в даному позові позивач є належним, оскільки Мінекономіки не є вищестоящим в порядку підлеглості органом, а є органом управління Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції». Стаття 137 КЗпП України визначає обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування Так згідно з ч.1 ст.137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою (ч.2 ст.137 КЗпП України). Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Пленум Верховного Суду України у п. 33 Постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 р.) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Отже, враховуючи що діюче законодавство в даному випадку передбачає повну матеріальну відповідальність відповідача, оскільки він як керівник Державного підприємства «Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції» винен в незаконному звільненні працівника, що встановлено рішенням суду, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача оплату [PERSON] часу вимушеного прогулу, що становить 44 525,19 грн. З врахуванням зазначених вимог діючого законодавства суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої суми судового збору в розмірі 1 536,80 грн. та 26 026,09 грн. виплачених підприємством Чернігівському міському центру зайнятості за виставлену претензію. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial