Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

26.04.2021 позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення - квартирою [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовує тим, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів №584 від 06.07.1990 - [PERSON] на сім`ю з чотирьох осіб видано ордер №562 серія К від 22.07.1990 на право заняття трикімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 41,67 кв.м. [INFO] [PERSON] помер. У спірній квартирі зареєстровані позивач, мати позивача - [PERSON] , донька позивача - [PERSON] , [PERSON] та племінники позивача - [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] з червня 1999 року по теперішній час не проживає у спірній квартирі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірній квартирі, однак не проживають в ній з моменту реєстрації. Фактичним місцем їхнього проживання є [ADDRESS] . [PERSON] , який є батьком відповідачів [PERSON] та [PERSON] , та рідним братом позивача, [INFO] помер. У ході перевірки, проведеної Оболонським УП ГУ НП у м. Києві встановлено, що відповідачі за адресою: [ADDRESS] не проживають, з приводу перешкоджання їм користування квартирою не звертались до Оболонського УП. Відповідачі не приймають участі в утриманні квартири, особистих речей в квартирі не мають, не сплачують комунальні платежі, окрім того, забезпечені іншим житлом. На переконання позивача відповідачі втратили право користування спірною квартирою, оскільки понад 6 місяців відсутні в ній без поважних причин. Разом з тим, реєстрація відповідачів у квартирі об`єктивно порушує права позивача у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 26.05.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/6555/21, визначено, що справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. 15.09.2021 від законного представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позов. Вказує, що відповідач заперечує проти позову, вважає позовні вимоги необґрунтованими з огляду на таке. Твердження позивача про те, що відповідач 2 та відповідач 3 не проживали ніколи у спірній квартирі не відповідають дійсності, оскільки сам позивач у позовній заяві вказує, що вони почали проживати з матір`ю після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Окрім того, відповідач 2 та відповідач 3 час від часу перебували у квартирі, однак останні два роки позивач всіляко перешкоджав у користуванні житлом і не надавав доступу у спірну квартиру. [PERSON] та відповідачі змушені були тимчасово проживати у родичів. Початок відліку відсутності особи визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житла, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного проживання. Відповідач [PERSON] є неповнолітнім, а відповідач [PERSON] стала повнолітньою тільки в цьому році. Несплата відповідачами коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірними жилим приміщенням. Зокрема, такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі №755/16152/16-ц. Окрім того, відповідач 2 та відповідач 3 не втратили право користування житловим приміщенням з огляду на положення ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 29 ЦК України. Не можна вважати неповажною причину не проживання відповідача 2 та відповідача 3 в спірному житлі її перебування в іншому місці з одним з батьків, оскільки вони як малолітні діти в силу свого віку не мають достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. 15.09.2021 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив, який є аналогічним по змісту з відзивом законного представника відповідача 3 [PERSON] 07.10.2021 від позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, де зазначає, що доводи відповідача 2 щодо підстав відмови в задоволенні позову є безпідставними та необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону. Стверджує, що відповідач 2 та відповідач 3 ніколи не проживали у спірній квартирі з моменту їх народження та по теперішній час. Їх батько більше ніж 15 років, після одруження з [PERSON] , проживав за іншою адресою та ніколи не повертався жити за місцем своєї реєстрації. Ще при житті у жовтні 2018 року [PERSON] без згоди позивача зареєстрував всіх своїх п`ятьох дітей, в томі числі відповідача 2 та відповідача 3. Позивач вказує, що тривалий час у періоди з 02.11.2019 по 01.02.2020, з 13.02.2020 по 18.02.2020 та з 27.02.2020 по 27.06.2020 він брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ на території Донецької та Луганської областей, тому фізично не міг перешкоджати відповідачам у доступі до спірної квартири. Факт перешкоджання не підтверджено жодними доказами. Окрім того, позивач вказує, що обов`язок сплати комунальних послуг покладений на всіх осіб, що проживають та/або зареєстровані в житлі споживача. Разом з тим, законні представники відповідачів не сплачували за комунальні послуги жодного разу. 25.10.2021 законним представником відповідача 3 - [PERSON] подано до суду доповнення до відзиву на позовну заяву (заперечення на відповідь на відзив від 07.10.2021), а також, 25.10.2022 відповідачем 2 [PERSON] подано до суду доповнення до відзиву на позовну заяву (заперечення на відповідь на відзив від 07.10.2021), які є аналогічними за змістом. Зазначають, що реєстрація відповідача 2 та відповідача 3 у спірній квартирі була проведена згідно з вимогами чинного законодавства. Позивач не заявляв вимог про виселення відповідачів та/або про сплату ними житлово-комунальних послуг нарівні з ним, а також не вимагав компенсувати йому частину фактично здійснених ним платежів за житлово-комунальні послуги. У червні-липні 2019 року відповідачі приїжджали під час навчального заходу та просили залишитися переночувати на що отримали відмову від позивача і змушені були тимчасово проживати у подруги в с. Крюківщина. В результаті отримання кількох відмов поспіль [PERSON] разом зі своєю сім`єю у 2018-2019 роках були змушені проживати у костелах у Дніпровському районі м. Києва. Окрім того, законний представник відповідача 3 та відповідач 2 звертають увагу суду на те, що сам факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі не спричиняє перешкод у користуванні позивачем та членами його сім`ї житловим приміщенням, а також, на те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність реальних перешкод у користуванні ним житловим приміщенням. 30.11.2021 відповідач 2 подала до суду доповнення до відзиву. Так, на думку відповідача 2 позивач має корисливі мотиви щодо виселення відповідачів з житлового приміщення. Відповідач 2 переконана, що позивача є недобросовісним та умисно бажає збільшити свою частку у займаній ним квартирі в процесі подальшої приватизації за рахунок часток відповідача 2 та відповідача 3 шляхом їх виселення та зняття з реєстрації місця проживання. Відповідачі вважають, що документи, які були надані позивачем були надані саме для того, щоб у подальшому приватизувати квартиру без відома та без участі відповідача 2 та відповідача 3, без врахування та порушенням їх законних прав. Непроживання батька дітей (відповідача 2 та відповідача 3) у спірній квартирі з січня 2021 року не можу бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дітей, а їх право на користування житловим приміщенням надасть їм у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини 4 ст. 29 ЦК України. Ухвалою суду від 08.10.2021 постановлено закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті. Позивач та його представник під час розгляду справи по суті підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Позивач [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що підставою звернення з даним позовом є не тільки надмірний тягар по сплаті за житлово-комунальні послуги, а й приватизація спірної квартири, оскільки його батько за життя пообіцяв, що дана квартира буде переписана на позивача. Відповідач 1 [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується наявними у справі документами, письмових пояснень щодо причин своєї неявки суду не надала. Відповідач 2 [PERSON] у судовому засіданні, призначеному на 26.11.2021, позовні вимоги не визнала, заперечувала щодо їх задоволення. Вказала, що проживає разом з матір`ю. У 2020 році вступила у вищий навчальний заклад у м. Житомир. Хворіє на цукровий діабет І типу та має інвалідність 3 групи. Зауважила, що саме батько зареєстрував її місце проживання у спірній квартирі. На час реєстрації вона була неповнолітня. Перешкоди у користування спірним житловим приміщенням з боку позивача чинились, однак, всі розмови з цього приводу вела її матір. Наразі в квартирі не з`являється, оскільки навчається та важко хворіє, потребує постійного лікування. Законний представник відповідача 3 [PERSON] у судовому засіданні, призначеному на 26.11.2021, зазначила, що відповідач [PERSON] був зареєстрований у спірному житловому приміщенні її покійним чоловіком. До 2017 року жодних перешкод у користуванні спірною квартирою не чинилось, доки туди не вселився позивач. У 2018 році зверталися до позивача з проханням проживати у квартирі на літній період на що було отримано відмову позивача. Діти хотіли навчатися у м. Києві, зверталися до позивача на що він відмовив. У березні 2020 року [PERSON] мав намір проживати у квартирі, оскільки приїхав у м. Київ працевлаштуватися на роботу, однак, дружина позивача заборонила йому в дуже суворій формі. Відповідач 3 наразі неповнолітній і проживає з матір`ю у селі. [PERSON] не заперечувала того факту, що має на праві приватної власності будинок у селі. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації Кузьменко М.І. у судовому засіданні, призначеному на 26.11.2021, заперечив щодо задоволення позовних вимог в частині відповідача 2 та відповідача 3, оскільки на час звернення до суду із позовом вони є неповнолітні, а також їх відсутність у спірному житловому приміщенні припадає на час, коли вони були неповнолітні. Третя особа Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що у матеріалах справи містяться відповідні документи. Разом з тим, у матеріалах справи міститься заява від представника Оболонської РДА Шалімової Ю.А., яка надійшла до суду 08.10.2022, де просять проводити розгляд справи без їхньої участі та прийняти законне і обґрунтоване рішення, яке не зачіпає права дітей. Третя особа [PERSON] 20.09.2022 подала до суду заяву, де просить розглянути справу без її участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити. Також, у заяві вказала, що відповідачі зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак не проживають за вказаною адресою, не сплачують комунальні платежі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 22.07.1990 Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ордер на житлове приміщення №562 серії К [PERSON] та членам його сім`ї з чотирьох чоловік на право заняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1, а.с. 27). КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» своїм листом від 01.10.2021 №062/14-12800 (И-2021) повідомило суду, що з даними реєстрових книг квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована (т. 1, а.с. 184-185). 05.12.1975 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (т. 1, а.с. 22). [PERSON] помер [INFO] (т. 1, а.с. 26). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб за період з 01.01.2018 по 31.12.2020 за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано десять осіб, з яких три знято з реєстрації 30.08.2019 (т. 1, а.с. 14). Окрім того, згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб за період з 30.01.2017 по 29.09.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні особи (т.1, а.с. 187): [PERSON] , [INFO] , з 16.08.1990; [PERSON] , [INFO] , з 16.08.1990; [PERSON] , [INFO] , з 01.02.1996; [PERSON] , [INFO] , з 09.04.1999; [PERSON] , [INFO] , з 19.02.2009; [PERSON] , [INFO] , з 10.10.2018; [PERSON] , [INFO] , з 10.10.2018 по 30.08.2019; [PERSON] , [INFO] , з 10.10.2018 по 30.08.2019; [PERSON] , [INFO] , з 10.10.2018; [PERSON] , [INFO] , з 10.10.2018 по 30.08.2019. На виконання запиту суду Київський міський відділ державної реєстрації смерті ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) своїм листом від 07.06.2021 №1381/21.2-09 повідомив, що в результаті пошуку реєстрації смерті в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про смерть [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] (т. 1, а.с. 63-64). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (т. 2, а.с. 10) Відповідач [PERSON] , [INFO] , є донькою позивача [PERSON] , з 09.04.1999 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с. 23, 34). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 113). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 131). Відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] з 10.10.2018 (т. 1, а.с. 35-36). Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Судом установлено, що на момент реєстрації місця проживання 10.10.2018 відповідач [PERSON] досягла 15-річного віку, а отже була неповнолітньою, а відповідач [PERSON] досяг 12-річного віку, а отже був малолітнім. Позивач [PERSON] звертався до органу реєстрації Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на що отримав відмови у знятті з реєстрації місця проживання (т. 1, а.с. 10-12). Оболонське УП ГУ НП у м. Києві своїм листом від 02.03.2021 повідомило позивачу [PERSON] про те, що під час перевірки встановлено, що [PERSON] , 1999 року народження, [PERSON] , 2003 року народження, [PERSON] , 2006 року народження, зареєстровані, але не проживають і ніколи не проживали за адресою: [ADDRESS] . З приводу перешкоджання їм користування квартирою [ADDRESS] до Оболонського УП ГУ НП у м. Києві не зверталися (т. 1, а.с. 13). У письмових поясненнях, наданих Оболонському управлінню поліції ГУ НП в м. Києві (а.с. 18 - 19) від 26.04.2021 [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] вказали про те, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає і ніколи її не бачили, а щодо неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] повідомили, що останні за адресою: [ADDRESS] ніколи не проживали. У судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] , [INFO] , яка є офіційною дружиною позивача та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Суду показала, що відповідачів у спірній квартирі ніколи не бачила, перешкоди їм не створювалися, останні не зверталися з проханням проживати у квартирі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв?язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. Крім того, відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. При вирішенні спорів про виселення з наданням іншого житла або без такого при користуванні гуртожитками або квартирами, які не належать користувачеві на праві приватної власності, а також між власниками житлового приміщення (за умови наявності права приватної власності на таке жиле приміщення) з вимогами виселення осіб, які не є членами сім`ї власника, положення статті 405 ЦК України не застосовуються. Звертаючись до суду [PERSON] вказує підставами позовних вимог те, що відповідачі втратили право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим непроживанням у спірному приміщенні протягом більш ніж шість місяців, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК УРСР. Разом з тим, відповідач 2 та законний представник відповідача 3 позовні вимоги не визнали з огляду на те, що відповідач 2 та відповідач 3 були дітьми на момент звернення позивача до суду та не втратили право користування житловим приміщенням з огляду на положення ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 29 ЦК України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Під час розгляду справи по суті судом установлено, що відповідач 2 - [PERSON] на момент реєстрації місця проживання у спірному житловому приміщенні та на момент звернення позивача до суду з позовними вимогами про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням була неповнолітньою, а відповідач 3 - [PERSON] на момент реєстрації місця проживання у спірному житловому приміщенні був малолітнім, а на момент звернення позивача до суду з позовними вимогами про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням є неповнолітнім. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , 2006 року народження, та [PERSON] , 2003 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сам по собі факт не проживання неповнолітніх дітей у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки вибір місця їхнього проживання в силу їх віку і відповідно до закону не залежав від їхньої волі, а визначався їхніми батькками, як законними представниками. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Окрім того, суд враховує заперечення відповідача 2 та відповідача 3, що свідчать про те, що вони не втратили інтерес до користування спірною квартирою, а також бере до уваги той факт, що спірна квартира є неприватизованою і як підтвердив у судовому засіданні позивач він має намір приватизувати спірну квартиру, а в свою чергу визнання відповідачів 2 та 3 такими, що втратили право користування даною квартирою позбавить їх майнових прав на спірне житло. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої (неповнолітньої) дитини. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Отже судом не встановлено обставин, які б свідчили про відсутність поважних причин не проживання відповідача 2 та відповідача 3 у спірному жилому приміщенні понад шість місяців, які б давали підстави визнати їх такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням. Приймаючи до уваги наведені вище мотиви, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд вважає, що відсутні підстави для визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , а тому відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 71,72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї жиле приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні понад шість місяців з поважних причин, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які свідчать про поважність причин не проживання відповідача 1 у спірному приміщенні, окрім того відсутні підстави вважати, що відповідачу 1 чиняться перешкоди у його праві користування спірним житловим приміщенням. Враховуючи викладене та з огляду на те, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі, що не спростовано останньою у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в цій частині. Питання щодо судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору суд вирішує на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial