Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить скасувати рішення Гамаліївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 23.01.2009 року про дозвіл [PERSON] на приватизацію земельних ділянок площею 0,2500 та 0,1037 та і визнати незаконними Державні акти серія ЯЖ № 649213 на право власності на земельні ділянки від 23 червня 2009 року. \~ \~ \~ \~ В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що відповідно до договору дарування від 24.01.2002 року вона стала власником будинковолодіння [ADDRESS] , за яким значиться в користуванні земельна ділянка площею 0,27 га. в тому числі під будинком 0,01 га. згідно по господарської книги № 1 Гамаліївської сільської ради в 1955-1957 роках. Однак в натурі площа земельної ділянки складає 0,2349 га. шириною від сторони дороги 16,0 м, з сторони пасовища - 23 м., довжиною 119,4 м (абрис від 12.08.2004 р.). З таким периметром присадибної земельної ділянки позивач не погоджується, бо він суперечить первісним письмовим документам про розміри і периметр ділянки, виділеної під забудову. [PERSON] вживала заходів до врегулювання спору в позасудовому порядку, неодноразово звертаючись в письмовій і усній формі до Гамаліївської сільської ради. Однак, їм рекомендували звертатися до суду за захистом порушених майнових прав. З приводу визначення меж її присадибної земельної ділянки позивачка вже зверталася до Пустомитівського районного суду. Однак, провадження по моїй цивільній справі в 2009 році було втрачено судом. А в цей час сусідка [PERSON] , прихопивши частину спірної землі, приватизувала присадибну земельну ділянку і розпочала будівництво житлового будинку. З цього приводу позивачка зверталася зі скаргами в різні інстанції. Як вбачається з відповіді Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області № 7/13-6-5914 від 23 жовтня 2012 р. [PERSON] оформила право власності на спірну земельну ділянку згідно Державного акту на земельну ділянку серія ЯЖ № 649213 від 23 червня 2009 р. і отримала будівельний паспорт з відділу регіонального розвитку містобудування і архітектури Пустомитівської райдержадміністрації 22 квітня 2010 року. Отже, Державний акт про право власності на земельну ділянку був виданий [PERSON] під час розгляду судового земельного спору про межі земельних ділянок. На акті про встановлення і узгодження меж земельних ділянок позивачка не розписувалась, а якщо такий підпис і поставлений, то він підроблений. Так як Державний акт про право власності на земельну ділянку був виданий [PERSON] з порушенням земельного законодавства, то його слід визнати незаконним. У лютому 2016 року позивачка зверталася із заявою до Гамаліївської сільської ради з проханням надати їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,27 га. для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Розміри ділянки просила встановити в межах, визначених Дозволом № 121 від 1957 на будівництво житлового будинку. Рішенням Гамаліївської сільської ради № 281 від 11.03.2016 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовно площею 0,23 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. В рішенні не визначені межі земельної ділянки. В 2018 році відбулося укрупнення сільських територіальних громад і Гамаліївська рада як юридична особа припинила свою діяльність село Гамаліївка перейшло під юрисдикцію Мурованської сільської ради ОТГ Львівського району Львівської області, яка і виступає правонаступницею ліквідованої сільської ради. З приводу вирішення тривалого земельного спору з сусідами щодо визначення меж земельних ділянок позивачка звернулася із заявою до Мурованської сільської ради. Створена комісія з виїздом на місце встановила ряд порушень при встановленні меж земельних ділянок, що підтверджується Актом обстеження території від 3 червня 2021 року. [PERSON] надала комісії копії документів, що засвідчують право власності на її земельні ділянки: земельна ділянка з кадастровим номером 4623681900:01:002:002:0112 площею 0,2500 га та цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і Державний акт на право власності на земельну ділянку від 23 червня 2009 року, який видано на підставі рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року, та земельна ділянка з кадастровим номером 4623681900:01:002:0113 площею 0,1037 га. та цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства, Державний акт серія ЯЖ № 649213 на право власності на земельну ділянку від 23 червня 2009 року, який видано на підставі рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року. У відповіді Мурованської сільської ради на заяву [PERSON] вих. № 62 від 25.01.2021 року власники земельних ділянок не мають права самостійно визначати межі земельної ділянки. Межі земельної ділянки визначаються відповідно до земельно-кадастрової документації. Так як предметом спору є межі земельної ділянки, то необхідно здійснити їх відновлення із залученням землевпорядної організації і інженерно-землевпорядчої служби. Так як підставою для видачі [PERSON] . Державних актів про право власності на земельні ділянки площею 0,2500 га і 0,1037 га було непродумане рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року, то його слід скасувати, з Державні акти визнати незаконними. 28.09.2021 року провадження у справі відкрито. 21.03.2022 року цивільна справа надійшла у провадження судді Мельничук І. І. у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду прийнята нею до провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. 13.07.2022 року справу призначено до судового розгляду. 28.09.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача Мурованської сільської ради ТГ Львівського району Львівської області позов заперечив у повному обсязі просить у задоволенні такого відмовити, а також заявив про сплив строків позовної давності, які просить застосувати судом. В обґрунтування зазначає, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Таким чином, не можна скасовувати рішення, внести до нього зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування у даному випадку рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані після їх виконання. Не можна скасовувати рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Після прийняття рішення № 198 від 23 січня 2009 року «Про затвердження меж присадиби [PERSON] » у відповідності до вимог Земельного кодексу було виготовлено технічну документацію по передачі у власність земельної ділянки [PERSON] , згодом у відповідності до Земельного кодексу та закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земельну ділянку передано у власність - є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання, оскільки: адресатом відповідного рішення є чітко визначений суб`єкт - [PERSON] яка на підставі цього рішення звернулась до фірми та виготовила технічну документацію по вищевказаній земельній ділянці, у відповідності до чинного законодавства була затверджена технічна документація та передана у власність згадана земельна ділянка, а також у зв`язку із його реалізацією виникли права та обов`язки у власника [PERSON] , це рішення не може бути надалі скасоване. Окрім того у заяві про застосування строків позовної давності представник відповідача зазначає, що ще в 2009 році позивачка знала про процес оформлення земельної ділянки [PERSON] , а тому без поважних причин пропустила строк звернення до суду із позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просить такий задоволити з підстав наведених у ньому, дав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Представник відповідача Мурованської сільської ради ТГ Львівського району Львівської області Андросюк З. П. в судовому засіданні позов заперечила, дала пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяві, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача Мурованської сільської ради ТГ Львівського району Львівської області Дропа Б. М. позов заперечив, просив у задоволенні такого відмовити у повному обсязі. Пояснив, що відповідно до визначеного законом порядку [PERSON] набула у власність земельну ділянку, яка межує із земельною ділянкою, якою користується позивачка [PERSON] . Стороною позивача не надано жодних документів, які б ствердили наявність у нею права власності на вказану земельну ділянку, а визначення меж такої можливе лише з урахування уже існуючих сформованих земельних ділянок, тому позов є безпідставним та в задоволенні такого просить відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст.\~12\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Відповідно джо ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст.\~81\~ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так рішеннями суду встановлено, що [PERSON] є власницею земельної ділянки з кадастровим номером 4623681900:01:002:002:0112 площею 0,2500 га та цільовим призначенням 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і Державний акт на право власності на земельну ділянку від 23 червня 2009 року, який видано на підставі рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року та земельної ділянки з кадастровим номером 4623681900:01:002:0113 площею 0,1037 га та цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства, Державний акт серія ЯЖ № 649213 на право власності на земельну ділянку від 23 червня 2009 року, який видано на підставі рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року, що вбачається із наявної в матеріалах копії відповіді Мурованської сільської ради за вих. № 62 від 25.01.2021 року на заяву [PERSON] . Вказана обставина визнана сторонами. Відповідно до копії акту комісії Мурованської сільської ради від 31.05.2012 року, земельна ділянка [PERSON] площею 0,35 га. межує із земельною ділянкою [PERSON] площею 0,23 га. Позивач звертаючись до суду із позовом зазначає, що отримала у дарунок будинковолодіння [ADDRESS] , за яким значиться в користуванні земельна ділянка площею 0,27 га. в тому числі під будинком 0,01 га. згідно по господарської книги № 1 Гамаліївської сільської ради в 1955-1957 роках, яка значилась за [PERSON] батьком [PERSON] Разом з тим позивачем не долучено до матеріалів справи копії договору дарування та правовстановлюючих документів, які б ствердили її право власності на вказане будинковолодіння і зокрема земельну ділянку. Рішенням Гамаліївської сільської ради № 281 від 11 березня 2016 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,23 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Гамаліївка, Пустомитівського району Львівської області. Таким чином не погоджуючись із вказаним рішенням позивач зазначає, що [PERSON] , земельна ділянка якої межує із земельною ділянкою, якою користується позивачка, неправомірно набула у власність земельні ділянки з кадастровим номером 4623681900:01:002:002:0112 площею 0,2500 га., та кадастровим номером 4623681900:01:002:0113 площею 0,1037 га., на підставі «непродуманого» рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року, що на момент розгляду справи судом унеможливлює здійснення права позивача на належну їй земельну ділянку площею 0,27 га. Згідно із актом обстеження території від 03.06.2021 року, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачаться, що ширина земельної ділянки [PERSON] становить 16,6 м., що є меншим ніж 18,5 м., які вказано у дозволі виконавчого комітету Киликівсьої районної ради на будівництво житлового будинку наданий [PERSON] . Окрім рішення № 281 Гамаліївської сільської ради від 11.03.2016 року позивачем не надано жодного доказу, який би ствердив її право на користування земельною ділянкою в с. Гамаліївка Львівського району Львівської області. Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Частина 3 та 4 тієї ж статті ЗК вказує, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Встановлено, що станом на час надання рішення [PERSON] на розробку розробки технічної документації із виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власності у 2016 році, однак у подальшому не проведено процедуру встановлення меж земельної ділянки, технічна документація із встановлення меж земельної ділянки [PERSON] вже була розроблена та сільською радою прийнято рішення № 198 від 23 січня 2009 року «Про затвердження меж присадиби [PERSON] », ділянка пройшла реєстрацію, тому відповідно технічна документація [PERSON] повинна бути розроблена з врахуванням технічної документації [PERSON] . Отже [PERSON] вже в 2009 році отримала державний акт на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 4623681900:01:002:002:0112 площею 0,2500 га., та кадастровим номером 4623681900:01:002:0113 площею 0,1037 га., на підставі рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року, а [PERSON] не здійснила усіх необхідних процедур для реєстрації земельної ділянки та засвідчення набуття нею прав на таку. Окрім того суду не представлено копій оскаржуваних державних актів, клопотань про витребування таких в порядку забезпечення доказів суду не заявлено. Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову суд враховує, що обставини на які покликається позивач на підтвердження своїх позовних вимог не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, разом з тим такі, не можуть слугувати підставою для визнання незаконним та скасувати рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року та державних актів, які видані на його підставі. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За наявності зазначених обставин, очевидним для суду є відсутність порушеного права позивача, рішенням Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року, реалізація якого та реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачкою [PERSON] не виступає у причиновому зв`язку із неможливістю [PERSON] здійснити реєстрацію можливо належного їй права на суміжну земельну ділянку відповідно до визначеного законом порядку, оскільки така здійснюється за наявності технічної документації із землеустрою, яка має бути розроблена з врахуванням технічної документації земельної ділянки, яка належить [PERSON] та право власності на яку було зареєстроване у 2009 році. Таким чином, суду не доведено, що оскаржуваними рішеннями відповідача було порушено право власності позивача, оскільки набуття такого судом не встановлено, а тому відмовляючи у задоволенні позову суд зазначає, що доводи позивача про порушення її прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірними рішеннями Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з указаними рішенням, без належного на те обґрунтування, що не є тотожним порушенню права чи інтересу, а протилежного суду не доведено. Що стосується клопотання представника відповідача, щодо спливу строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, суд приходить до наступного висновку. Стаття 256\~ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку перебігу позовної давності міститься у статті 261 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 261\~ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, виходячи з вимог статті 261\~ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Наведена правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №445/25/16. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. В судовому засіданні не встановлено підстав вважати, що рішення Гамаліївської сільської ради № 199 від 23.01.2009 року та видані на підставі нього Державні акти серія ЯЖ № 649213 на право власності [PERSON] на земельні ділянки від 23 червня 2009 року, впливає на права та інтереси позивача [PERSON] а відтак, в задоволенні позову слід відмовити по суті. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторони позивача, оскільки такі не впливають на вирішення спору по суті. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, враховуючи визначений позивачем об`єкт та предмет спору, а тому оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed