Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду з позовом до СФГ«Абсолют», Верхівцевської міської ради про визнання права власності. \~ \~ \~ \~В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 6,640 га, кадастровий номер 1224581200:01:002:0003, що розташована на території Грушуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. 15.06.2021 року між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір оренди вказаної земельної ділянки. У грудні 2021 року від орендаря [PERSON] дізналась, що право власності на належну їй земельну ділянку зареєстровано за СФГ «Абсолют». Належну їй земельну ділянку на користь інших осіб вона не відчужувала та не передавала. \~ \~ \~ \~У зв`язку з вищевикладеним, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 6,640 га кадастровий номер 1224581200:01:002:0003, що розташована на території Грушуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 6,640 га кадастровий номер 1224581200:01:002:0003 за СФГ «Абсолют»; стягнути з СФГ «Абсолют» сплачений ними судовий збір. \~ \~ \~ \~Ухвалою П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 квітня 2022 року у прийнятті заяви позивача [PERSON] про зміну предмету позову відмовлено/а.с.89-90 Т№1/. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. \~ \~ \~ \~Представники відповідача СФГ «Абсолют» Стрижак Є.Ю., [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили, що СФГ «Абсолют» зареєстровано як юридична особа 23.01.1998 року та створене на підставі об`єднання земельних ділянок, розташованих на території Грушуватської сільської ради, Саврівської сільської ради, Комісарівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, в тому числі і земельної ділянки кадастровий номер 1224581200:01:002:0003. Вважають, що позивач [PERSON] не довела належними доказами своє право власності на спірну земельну ділянку, оскільки Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ДП №081492 від 29.06.2004 року, виданий на ім`я [PERSON] , при цьому позивачем у даній справі є [PERSON] . Разом з цим позивачем жодним чином не зазначено та не підтверджено будь-якими доказами з яких саме, передбачених законом підстав та у який саме, передбачений законом спосіб вона набула право власності на спірну земельну ділянку площею 6,640 га, кадастровий номер 1224581200:01:002:0003, що розташована на території Грушуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. При цьому, оскільки позивач вважає, що належною їй земельною ділянкою неправомірно заволодів відповідач, то вона повинна була звернутися до суду з позовом про витребування майна від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. У зв`язку з чим, вважають, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним способом захисту, а тому у задоволенні позову просили вдмовити. Крім того, допитаний в судовому засіданні представник відповідача СФГ «Абсолют» Іволга А.П. пояснив, що він був головою ФГ «Київ», до членів ФГ «Київ» також входила ї позивачка, проте остання йому родичкою не доводилась. На той час позивачка була школяркою і він добре знав її батька, який і запропонував йому включити її до членів ФГ «Київ» та оформити на неї земельну ділянку, на що він дав згоду. Офрмеленням Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ДП 081492 позивачка не займалась, жодного документу вона не підписувала. Оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ДП 081492 знаходився у ФГ «Київ», а потім після його ліквідації перейшов до СФГ «Абсолют», де і зберігається по сьогоднішній день. З початку створення ФГ «Київ» і по теперішній час обробкою земельної ділянки позивачка не займалась, жодних претензій з приводу земельної ділянки не висловлювала. \~ \~ \~ \~Відповідач Верхівцевська міська рада свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду листа з проханням у задоволенні позову просили відмовити, посилаючись на те, що вони не є належним відповідачем по даній справі/а.с.101 Т№1/. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що на початку літа 2004 року її батьки запропонували їй приватизувати землю, на що вона дала згоду. Узв`язку з чим вона разом з мамою [PERSON] пішли до П`ятихатської районної державної адміністрації, де нею була написана заява на отримання земельної ділянки у власність. Через деякий час вона особисто забрала Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ДП 081492. Оригінал вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку зберігався у її батьків. Спочатку вона особисто з батьками займалась обробкою земельної ділянки, вирощували там овочі. Згодом вона перейшла в 10-й клас, почала готовитись до іспитів, у зв`язку з чим втратила інтерес до належної їй земельної ділянки. У 2012 році вийшла заміж, у неї появились діти, тому вона не займалась належною їй земельною ділянкою. В 2021 році виявила, що оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1224581200:01:002:0003 відсутній. Вважає, що оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку її батьки втратили коли змінювали своє місце проживання, тому вона звернулась до П`ятихатської РДА з приводу отримання дублікату втраченого нею Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП 081492, у зв`язку з чим їй було видано ксерокопію Державного акту на право власності на земельну ділянку. Коли вона отримала копію втраченого нею документа, належну їй земельну ділянку вона передала в оренду [PERSON] , з яким уклала договір оренди. Згодом від [PERSON] дізналась, що в господарському суді Дніпропетровської області перебуває справа за позовом СФГ «Абсолют» про визнання недійсним договору оренди, з цієї ж справи і дізналась, що належна їй земельна ділянка зареєстрована за СФГ «Абсолют». До статутного капіталу СФГ «Київ» належну їй земельну ділянку вона не передавала, як і не передавала оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку ані СФГ «Абсолют», ані голові СФГ «Абсолют» [PERSON] . У нотаріуса вона не була, жодних документів про передачу належної їй земельної ділянки до статутного каптілу СФГ «Абсолют» не підписувала. Членом СФГ «Абсолют» не була, свої паспортні дані СФГ «Абсолют» не передавала. Участі у зборах членів СФГ «Абсолют» жодного разу вона не приймала, повідомлення про проведення зборів не отримувала. Свідоцтво про її народження було видано російською мовою та її ім`я в ньому було зазначено « [PERSON] », проте коли вона отримувала Державний акт на право власності на земельну ділянку її ім`я було записано на українській мові як « [PERSON] ». Коли вона отримаувала вже паспорт за її бажанням в паспорті її ім`я було зазначено « [PERSON] ». Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що на весні 2004 року разом із своєю неповнолітньою донькою [PERSON] звернулася до П`ятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області із заявою про приватизацію земельної ділянки та отримали Державний акт на право власності на землю, кадастровий номер 1224581200:01:002:0003. Вказаний Державний акт на право власності на земельну діянку було видано на ім`я « [PERSON] », оскільки як їм тоді сказали, що в перекладі на українську мову ім`я її доньки буде « [PERSON] », проте в свідоцтві про народження ім`я її доньки значиться російською мовою як « [PERSON] ». Коли її донька вже отримувала паспорт громадянина України, то за її бажанням в паспорті її ім`я було записано українською мовою « [PERSON] ». Вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП№081492 зберігався у неї вдома, а згодом при переїзді в інший будинок вони його втратили. Тому у 2021 році її донька [PERSON] звернулася до П`ятихатської РДА та отримала ксерокопію Державного акту на право власності на земельну ділянку. Договір на оформлення технічної документації було здійснено СФГ «Київ». Вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку ані ФГ «Київ», ані СФГ «Абсолют» вона не передавала. \~ \~ \~ \~Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ДП № 081492 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 6,640 га, кадастровий номер 1224581200:01:002:0003, що розташована на території Грушуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. Цільове призначення земельної ділянки ведення (селянського) фермерського господарства/а.с.9/. \~ \~ \~ \~01 вересня 2012 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] », про що свідчить копія свідоцтва про шлюб/а.с.10/. \~ \~ \~ \~Рішенням зборів учасників Селянського (фермерського) господарства «Абсолют», оформленим протоколом від 20.02.2005, вирішено прийняти нових учасників до СФГ «Абсолют», зокрема - [PERSON] /а.с.158-159 Т№1/. Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи була проведена 10.04.2005./а.с.133-143/. Відповідно до пунктів 1.1 Статуту Селянського (фермерського) господарства «Абсолют» в редакції затвердженій зборами засновників селянського (фермерського) господарства «Абсолют» протокол 20.02.2005р. Селянське (фермерське) господарство Абсолют, назване далі 'Господарство", створене на підставі об`єднання майна співзасновників у розмірі 97,49 гектарів розташованої на території Саврівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, с.Чигринівка та діє на підставі Закону України «Про фермерське господарство», Господарського, Земельного кодексів, іншого чинного законодавства та цього статуту… Співзасновники (учасники) фермерського господарства:…, зокрема [PERSON] , [ADDRESS] , Свідоцтво про народження [NUMBER] від 07.09.1989р., видане П`ятихатським райвідділом ЗАГС Дніпропетровської області, ідентифікаційний код 327351514064, Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ДП 081492, Розпорядження голови П`ятихатської РДА № 283-р, від 04.06.2004р. Реєстраційний номер № 010413801599…/а.с.133-143 Т№1/. В подальшому, проведено зміну та доповнення Статуту Селянського (фермерського) господарства «Абсолют» шляхом викладення його у новій редакції, реєстрація від 01.08.2007р. Відповідно до пунтку 1.1 Статуту в редакції від 01.08.2007р., Селянське (фермерське) господарство Абсолют, назване далі 'Господарство", створене на підставі об`єднання земельних ділянок членів селянського (фермерського) господарства «Абсолют», загальний розмір яких складає 97,49 гектарів, що розташовані на територіях таких місцевих рад: Саврівська, Комісарівська, Грушуватська сільські ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, серед яких - Державний акт на право власності на земельну ділянку: [PERSON] - серія ДП № 081490, виданий 29.06.2004 року/а.с.124-132 Т№1/. В подальшому, проведено зміну та доповнення Статуту Селянського (фермерського) господарства «Абсолют» шляхом викладення його у новій редакції, реєстрація від 20.09.2021р. Відповідно до п. 1.2. даного Статуту господарство створене на підставі об`єднання наступних земельних ділянок, виданих членам (селянського) фермерського господарства «Абсолют» для ведення фермерського господарства, серед яких земельна ділянка кадастровий номер 1224581200:01:002:0003, площею 6,64 га цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, розташована на території Грушуватської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, належна [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ДП № 081490/а.с.144-157Т№1/. Згідно копії протоколу загальних зборів СФГ «Абсолют» № 2/21 від 26.10.2021 року вирішено, що у зв`язку з тим, що член господарства [PERSON] впродовж останніх п`яти років не брала жодної участі у господарській діяльності господарства, не приймала трудової участі, вирішено виключити останню зі складу членів господарства/а.с.160 Т№1/. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98). Водночас такий спосіб захисту не може бути застосований, якщо право на об`єкт нерухомості ні за ким не зареєстроване, а позивач не може зареєструвати своє право на об`єкт нерухомості, бо не здатний беззаперечно підтвердити своє право власності на об`єкт нерухомості належними правовстановлюючими документами. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту, як зазначено вище, є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98). Так, у даній справі позов пред`явлено [PERSON] у зв`язку з незаконним, на думку позивача, діями відповідача, які як наслідок призвели до незаконного заволодінням земельною ділянкою відповідачем СФГ «Абсолют». При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388\~ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Обрання ж\~позивачем неналежного\~способу захисту\~своїх прав\~є самостійною\~підставою для\~відмови у\~позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). Таким чином, оскільки позивачем не заявлено суду відповідної позовної вимоги до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння, що з огляду на викладене, вказує на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, у зв`язку з чим вимоги позивача не є законними та обґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити. За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed