Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті залиття нежитлового приміщення. Позов мотивовано тим, що позивачка є власником нежитлового приміщення, магазину по [ADDRESS] , де здійснює комерційну діяльність з продажу не продовольчих товарів для дітей (магазин « [INFO] »). Вночі 19.01.2021 року відбулось залиття вказаного приміщення, в зв`язку з несправністю системи опалення, яка виникла в квартирі [ADDRESS] . Факт затоплення приміщення з квартири підтверджується Актом №03-13/07-02 від 19.01.2021 року, що складений комісією КП Івано-Франківської міської ради «Теплий Дім», яким встановлено, що вода стікає з стелі. Відповідачі є співвласниками квартири, а тому несуть солідарну відповідальність за завдані збитки. В результаті затоплення нежитлового приміщення, позивачці завдано матеріальної шкоди, яка складається з: 27018 гривень вартість відновлювального ремонту внаслідок затоплення, 158216,70 гривень вартість знищених товарно-матеріальних цінностей, 8411,67 гривень вартість прямих втрат завданих простоєм нежитлового приміщення, 28232,74 гривень розмір упущеної вигоди. Окрім матеріального збитку затоплення приміщення також спричинило моральну шкоду, яку позивач оцінила в 20000 грн. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав повному обсязі, вказав, що факт затоплення саме з квартири відповідача підтверджується актом та показами свідків, які в той день були на місці події. Вартість знищених товарно-матеріальних цінностей підтверджується інвентаризаційною відомістю та актом псування, які були складені працівниками магазину. Факт наявності товарів в магазині підтверджується видатковими накладними, копії яких долучено до матеріалів справи. Обчислення вартості прямих втрат та розміру упущеної вигоди підтверджується наданим розрахунком, який обчислено відповідно до виручки за останні два місяці роботи. Свідок [PERSON] надав пояснення про те, що працює на ТОВ «МІТ», магазин «Крихітка» є їх основним клієнтом, працює торговим агентом. Кожних 2-3 дні він брав замовлення в магазині та привозив товар, 19.01.2021 зранку прийшов в магазин. Побачив, що з стелі лльється вода, тече по стінах, води було багато, всі стелажі в магазині було залито. Бачив як прибули працівники ЖЕКу. Він піднімався в квартиру зверху разом з майстром з житлової обслуговуючої компанії. Двері відкрив господар квартири, в квартирі була вода, яка текла з котла на стіні. Власник квартири повідомив, що проблеми з роботою котла системи опалення. Свідок вказав, що чув це особисто. В приміщенні магазину на той час перебували продавці [PERSON] та [PERSON] . Кухня квартири де був несправний котел, знаходиться рівно над магазином. Власника квартири звати [PERSON] , це відомо свідку, тому що він скидав йому фотокопії накладних в месенджері «Вайбер». Свідок [PERSON] надала свідчення про те, що працює в позивача на посаді продавця, 19.01.2021 року їй зателефонувала її напарниця [PERSON] і повідомила, що приміщення магазину затопило, вона повідомила управляючу компанію та приїхала на роботу. Коли вона прибула на роботу, то побачила, що полиці з товаром затоплені, на підлозі була вода, товари промокли. Вода текла з стелі, по стінах. В магазині в той час також перебував [PERSON] , він піднімався на верх до сусідів. Про факт затоплення склали акт, спільно з працівниками ЖЕКу. В подальшому вона з напарницею продавцем здійснювала інвентаризацію товарів. Відповідачі в підготовче та судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки відповідачі суд не повідомили. У строк встановлений судом ухвалою відповідачі відзив на позов не подали, будь-яких інших клопотань та заяв від відповідачів подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за наявними у справі матеріалами. Враховуючи достатність доказів та те, що представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, відповідачі не подали відзив, суд вважає, що є всі правові підстави провести заочний розгляд даної справи. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Який набула в власність згідно договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 24.11.2011 року. 19.01.2021 року працівниками Комунального підприємства Івано-Франківської міської ради «Теплий дім» складено Акт 03-13/07-02, яким в ході проведення огляду приміщення за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що в чотирьох поверховому будинку на першому поверсі розміщений магазин « [INFO] ». При обстеженні в магазині з стелі стікає вода, на підлозі вода, промочено дитячі товари. На сходові\~ клітці, стіна, яка є суміжною з магазином частково намочена. На другому поверсі над магазином « [INFO] » розміщена житлова квартира [ADDRESS] , в квартирі на підлозі вода. Зі слів власника квартири [ADDRESS] в квартирі вийшов з ладу прилад індивідуального обігріву (котел). Над нежитловим приміщенням позивачки знаходиться квартира [ADDRESS] , яка належить на праві спільної часткової власності відповідачам [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповіддю начальника Івано-Франківського ОБТІ (а.с.110, том І) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с.113, том І). Стаття 382 ЦК України передбачає, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 24 січня 2006 року №45, власники квартир зобов`язані використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, порушують умови проживання громадян. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в повному обсязі. У ч.2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Так, відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода; особою, яка безпосередньо завдала шкоду. Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 1166 ЦК України покладено на відповідача. Частиною першою статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Як вбачається із вищенаведеного, шкоди майну позивача завдано відповідачами, як власниками квартири [ADDRESS] . Статтею 1192 ЦК України визначені способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Факт залиття належного позивачці приміщення з вини відповідачів та розмір завданої шкоди підтверджується письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, та показами свідків, а саме: Актом 03-13/07-02 від 19 січня 2021 року про залиття (а.с.14 том І), Актом про псування товарно-матеріальних цінностей в результаті затоплення приміщення від 20.01.2021 року (а.с.17) та Висновком будівельно-технічного дослідження №65/з-д від 27 квітня 2021 року який визначено вартість відновлювального ремонту, внаслідок залиття нежилого приміщення магазину « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] , складеним судовим експертом Самулевич Віктором Миколайовичем (свідоцтво №1750 від 20 листопада 2015 року) (а.с.22-38 том 1). Так, Актом про псування товарно-матеріальних цінностей в результаті затоплення приміщення від 20.01.2021 року складеним комісією в складі ФОП [PERSON] та продавцями [PERSON] , [PERSON] встановлено, що в результаті затоплення приміщення зіпсовано матеріальні цінності (товари) на загальну суму в розмірі 158216,70 гривень. Перелік яких міститься в інвентаризаційні відомості (а.с. 18-20, том І). Факт наявності товарів в магазині підтверджено позивачкою також видатковими накладними наявними в матеріалах справи. Так, згідно експертного висновку вартість\~ відновлювального ремонту внаслідок залиття нежилого приміщення за адресою [ADDRESS] , що трапилась 19.01.2021 року становить 27018 гривень. Відповідачами не спростовано презумпцію їх вини у заподіянні шкоди майну позивача та не надано доказів того, що шкода була спричинена саме не з їх вини. Тому суд вважає встановленим, що [PERSON] довела завдану їй шкоду, протиправність дій відповідачів, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття нежитлового приміщення магазину позивача, та завдання шкоди. А тому, вимога про відшкодування завданих позивачці збитків, викликаних залиттям приміщення, обґрунтована належними правовими підставами. Підлягає відшкодуванню позивачці [PERSON] та [PERSON] матеріальна шкода в розмірі 185 234 (сто вісімдесят п`ять\~ тисяч двісті тридцять чотири гривні) 70 копійок (з них: 27 018 гривень вартість відновлювального ремонту та 158 216 гривень 70 копійок вартість знищених товарно-матеріальних цінностей). Щодо вимог про відшкодування вартості прямих втрат завданих простоєм нежитлового приміщення в розмірі 8411,67 гривень та розміру втраченої вигоди в розмірі 28232,74 гривень, суд зазначає, що такі вимоги є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки): доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до ч.1 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Порядок доведення наявності завданих збитків у вигляді упущеної вигоди є загальним. В обґрунтування розміру втраченої вигоди в сумі 28232,74 гривень\~ та в сумі 8411,67 гривень позивачем надано розрахунок (а.с.21 том І). Згідно якого прямі втрати завдані простоєм нежитлового приміщення складаються з витрат на комунальні послуги, заробітних плат продавців та податків. В свою чергу недоотримана вигода обчислена з застосуванням величин: середньої виручки за місяць, втраченої виручки за час простою (14 днів) та середньої націнки. Неодержаний прибуток (не отриманий дохід, упущена вигода) - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник відносин у не допустив би правопорушення (Постанова Верховного Суду від 13 грудня 2018 року у справі № 923/700/17). В обґрунтування цих вимог представником позивача також долучено\~ витяг з комп`ютерної облікової програми 1С, та платіжних доручень про сплату податків з заробітних плат працівників. Проте, суд приходить до переконання, що реальність можливості отримання приросту в розмірі 36644,41 не випливає з наданих суду документів та розрахунків, але мала бути доведена позивачкою. Нормами ст. 34 КЗпП України визначено, що простій це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно ч. 3 ст. 84 КЗпП України у разі простою підприємства (установи, організації) з незалежних від працівників причин власник або уповноважений ним орган (роботодавець) може у визначеному колективним договором порядку надавати відпустки без збереження або з частковим збереженням заробітної плати. За цих умов надання відпустки не ставиться у залежність від подання працівником заяви і термін перебування в ній не входить до часу оплачуваного простою, якщо це передбачено колективним договором. Аналіз матеріалів справи вказує на те, що фізична особа підприємець [PERSON] не довела, що робота була зупинена, а зокрема і саме на період 14 днів, доказів оголошення простою підприємства на вказаний період суду не надано. Також, належних та допустимих в розумінні статей 77-80 ЦПК України доказів на підтвердження завданих збитків за час вимушеного простою магазину, саме на суму 28232,74 грн. позивачкою\~ суду не надано. Так, обчислення «середньої виручки за місяць», як вказано представником позивачки в судовому засіданні здійснено за попередніх два місяці роботи, однак детального розрахунку з зазначенням сум вихідних даних для обчислення, суду надано не було. Розрахунок є не деталізованим, вихідні суми необґрунтовані належними та достатніми доказами. Вимоги ґрунтуються на ймовірній можливості отримання аналогічного доходу, як за два останні місяці роботи, що передували залиттю приміщення магазину, що не є достовірним способом здійснення такого обчислення. А тому вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В п. 3 Постанови Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав наданих споживам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 Постанови також передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. При вирішенні спору в частині вимоги позивачки про стягнення з відповідачів моральної шкоди суд врахував роз`яснення, викладені в Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а тому виходив з оцінки причинного зв`язку між такою шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останніх в її заподіянні, встановленої судом, та з`ясував, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань є частково обґрунтованою. Так, суд приходить до переконання, що внаслідок псування приміщення, необхідності проводити ремонтні роботи, у позивачки виникли психотравматичні фактори, що стали джерелом негативних емоцій і переживань, внаслідок пошкодження її майна. Позивач була позбавлена можливості вести звичний для неї спосіб життя,\~ а тому суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, а тому її слід стягнути у розмірі 5 000 грн. з відповідачів, що є достатнім, розумним і справедливим з огляду на встановлені обставини. За змістом ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Тому, матеріальні збитки та моральна шкода підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачки в солідарному порядку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. На підтвердження понесення судових витрат позивач надала квитанції про сплату судового збору в розмірі 2418,79 гривень та квитанцію про сплату послуг експерта в розмірі 6000 грн. Відповідно до ч. 1 та ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач згідно з квитанцією від 02.02.2022 року, підтвердила сплату судового збору на суму 2418,79 гривень, за подання даного позову, суд робить висновок про стягнення, на користь позивача з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 1902,13 гривень, що пропорційно становить 78,64 % задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору. В свою чергу, оскільки\~ в відповідачів виник солідарний обов`язок, судовий збір підлягає стягненню в сумі по 951 гривень з кожного з відповідачів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Усі інші пояснення позивача, докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, оскільки їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 16, 23, ч. 2 ст. 382, 1166 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial