Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

[PERSON] , через свого представника адвоката Мартинюка Я.С. звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лазько С.І. про визнання договору купівлі продажу недійсним в частині та переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу, в якому просив визнати частково недійсним договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , укладений між представником продавців [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 15.04.2021 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лазько С.І., реєстровий номер 365, а саме в частині купівлі [PERSON] 16/25 частки квартири [ADDRESS] ; скасувати в частині купівлі 16/25 частки квартири [ADDRESS] державну реєстрацію договору купівлі продажу квартири від 15.04.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 41504565; перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця за договором купівлі продажу квартири від 15.04.2021, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лазько С.І. та зареєстровано в реєстрі за № 365. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 2008 року зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] . Квартира за вказаною адресою має площу 78,6 кв.м., до 1994 року перебувала у власності територіальної громади м. Вінниці та мала правовий режим комунального майна. В квартирі проживало дві окремі сім`ї, які не були пов`язані родинними відносинами. [PERSON] мала у користуванні 16/25 часток квартири, загальною площею 51,6 кв.м., до яких входило дві кімнати житловою площею 39,2 кв.м. та приміщення загального користування. [PERSON] разом із сином [PERSON] мали у користуванні 9/25 часток квартири, загальною площею 27,07 кв.м., до яких входили кімната житловою площею 16,5 кв.м. та приміщення загального користування. [PERSON] було приватизовано свою частку комунальної квартири розміром 16/25 (51,6 кв.м.), яку в подальшому вона заповіла [PERSON] . В свою чергу [PERSON] , відповідно до договору дарування частки квартири від 14.08.2008 подарувала 16/25 частки квартири [ADDRESS] позивачу [PERSON] . Право власності [PERSON] на 16/25 частки квартири було зареєстровано Вінницьким МБТІ 18.08.2008. Інша частка квартири, яка становила 9/25, загальною площею 27.07 кв.м., відповідно до рішення Виконкому ВМР № 1210 від 21.08.2002 була передана у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] . Своє право на спірне майно відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 15.10.2016. В травні 2021 [PERSON] дізнався, що 15.04.2021 [PERSON] та [PERSON] продали належну їм (спірну) частку у квартирі [PERSON] , шляхом укладання договору купівлі продажу від 15.04.2021, що посвідчено нотаріусом Лазько С.І. за реєстровим № 365. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно фактична частка квартири розміром 9/25 зареєстрована як окрема квартира. Позивач стверджує, що відповідачі порушили його право, як співвласника квартири, оскільки при зверненні до нотаріуса [PERSON] він не зміг зареєструвати своє право на 16/25 частки квартири, так як в Державному реєстрі міститься суперечність між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а саме вже наявна реєстрація речових прав на квартиру за цим же номером та цією ж адресою за іншою особою в цілому. Позивач стверджує, сторонами оспорюваного договору в момент його укладення не додержано вимог ч.ч. 3,5 ст. 203 ЦК України, оскільки укладений договір не був спрямованим на настання для них реальних наслідків у вигляді сплати коштів за цілу квартиру та передачі покупцеві цілої квартири, а стосувався він (договір) лише її частини. Позивач вважає, що ефективним способом захисту його порушеного права є визнання судом частково недійсним договору купівлі продажу квартири від 15.04.2021, а саме в частині купівлі [PERSON] 16/25 частки квартири [ADDRESS] та скасування в цій частині державної реєстрації вказаного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім наведеного, посилаючись на норми ч.ч. 1, 2, 4 ст. 362 ЦК України позивач зазначає, що визнання частково недійсним наведеного договору купівлі продажу, поверне сторони до ситуації, в якій у продавців [PERSON] та [PERSON] , на момент укладення договору купівлі продажу, виникав обов`язок письмово повідомити позивача про намір продати свою частку квартири. Позивач зазначає, що не отримував повідомлень про намір відповідачів [PERSON] та [PERSON] продати свою частку у спірній квартирі, чим порушено переважне право позивача на придбання 9/25 частки квартири [ADDRESS] . Позивач вніс на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 420\~000 грн., що дорівнює ціні оспорюваного в частині договору, однак потребує ухвалення судового рішення для захисту його прав шляхом визнання договору купівлі продажу від 15.04.2021 частково недійсним (з частковим скасуванням договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) та переведенням на нього прав та обов`язків покупця за цим договором. Наведені обставини і стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.02.2022 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору. (а.с. 38) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.04.2022 задоволено заяву позивача про забезпечення позову. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру [ADDRESS] . Заборонено відповідачу [PERSON] та суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь які дії щодо спірного об`єкту нерухомості. (а.с. 64). 25.04.2022 на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Федчук С.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просила відмовити в задоволенні позову повністю. Доводи відзиву зводяться до того, що спірну квартиру, загальною площею 27,07 кв.м., житлова площа якої становить 16,5 кв.м. було придбано відповідачем [PERSON] у [PERSON] та [PERSON] , які володіли нею на праві спільної часткової власності (кожному по Ѕ частці) відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.08.2002, що видане виконкомом ВМР згідно рішення від 21.08.2022 № 1210. Згідно технічного паспорту на квартиру, що видано на ім`я [PERSON] від 17.07.2002, спірна квартира, загальною площею 27,07 кв.м. складається з 1 кімнати житловою площею 16,5 кв.м., Ѕ коридору, площею 3,4 кв.м., Ѕ кухні, площею 3,65 кв.м., Ѕ ванної кімнати, площею 1,63 кв.м., Ѕ вбиральні, площею 0,45 кв.м., вбудованої шафи, площею 0,99 кв.м. Приватним нотаріусом Подолян О.О. 21.10.2016 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] загальною площею 27,07 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., яке зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 21.08.2002, яке видане ВК ВМР. Представник відповідача зазначає, що застосування норм ст.ст. 356, 361, 362 ЦК України має певні особливості при розгляді справ про відчуження кімнат у квартирах, право власності на які набуто в результаті приватизації державного житлового фонду. Посилаючись на абз. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» представник зазначає, що до об`єктів приватизації, з поміж інших, належать також кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Отже приватизовані відповідно до абз. 1 ст. 2 цього Закону кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, є самостійними об`єктами права власності, а не часткою у спільній власності всіх наймачів, які мешкають у такій квартирі чи будинку. Тому при продажу такої приватизованої кімнати, особи, які також приватизували жилі приміщення в цій же квартирі (будинку), не користуються правом переважної купівлі, передбаченої ст. 362 ЦК України. Оскільки предметом оспорюваного в частині договору купівлі продажу від 15.04.2021 був самостійний об`єкт нерухомого майна, а саме квартира загальною площею 27,07 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на житло від 21.08.2002, виданим виконкомом ВМР та відповідним технічним паспортом на спірну нерухомість, у відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а так само у приватного нотаріуса ВМНО Лазько С.І. не виникло обов`язку повідомляти позивача [PERSON] про продаж частки квартири, оскільки останній не являвся учасником спільної часткової власності. (а.с. 84 87). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.05.2022 витребувано від КП ВМБТІ інвентаризаційну справу на квартиру [ADDRESS] ; витребувано від приватного нотаріуса ВМНО Лазько С.І. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи з посвідчення договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] , реєстровий № 365. (а.с. 115). 18.05.2022 та 30.05.2022 на адресу суду надійшли затребувані ухвалою суду від 04.05.2022 матеріали нотаріальної справи та інвентаризаційної справи на спірну квартиру відповідно. (а.с. 124 142, 144). 17.06.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в якому останній в задоволенні позову також просив відмовити. Зазначив, що про існування спору він дізнався лише 01.06.2022 та бажає скористатись своїм правом на подання заяви по суті спору. По суті зазначив, що відповідно до рішення ВК ВМР № 1210 від 21.08.2002 та згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.08.2002 виданого тим же ВК ВМР [PERSON] та [PERSON] отримали у приватну власність по Ѕ частці квартири [ADDRESS] . Вказана квартира має загальну площу 27,07 кв.м. Таким чином станом на 21.08.2002 ВК ВМР передав спірну квартиру за наведеною адресою, загальною площею 27,07 кв.м., в рівних частках (по Ѕ кожному) [PERSON] та [PERSON] без зазначення про наявність інших співвласників у квартирі. Поряд з цим у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 25.01.1995 виданого ВК ВМР [PERSON] (право власності якої в подальшому перейшло до позивача) останній передано 11/500 частки об`єкту нерухомості - квартиру [ADDRESS] (квартира загальною площею 51,6 кв.м.) (знаходиться в інвентарній справі а.с. 8), тобто їй передано також окремий об`єкт нерухомого майна. Таким чином це два різних об`єкта нерухомого майна, які мають різну загальну площу. Наведене також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оскільки відповідно до оспорюваного договору купівлі продажу від 15.04.2021 відчужувалась квартира з площею 27,07 кв.м., яка на праві спільної часткової власності належала [PERSON] та [PERSON] , та яка являється окремим об`єктом нерухомого майна, відсутні правові підстави вважати, що позивач є співвласником цього майна та відповідно він не наділений переважним правом на купівлю такої нерухомості. (а.с. 158 159). Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.08.2022 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні по суті. (а.с. 182). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Мартинюк Я.С. заявлені вимоги підтримав, позов просив задоволити з тих підстав, що у ньому наведено. Позивач [PERSON] в судовому засіданні також позов підтримав, просив його задоволити. Зазначив, що він неодноразово та на протязі багатьох років пропонував [PERSON] викупити її житлову площу, на що остання не погоджувалась. Був період часу коли [PERSON] водила покупців до спірної квартири, а йому продати житлову площу відмовлялась. Зазначив, що якимось чином [PERSON] вдалось вивести її житлову площу «в одиницю», він завжди думав, що у [PERSON] та [PERSON] правовстановлюючий документ на їх житлову площу містить відомості про частку, однак як виявилось це не так. Він вважає себе співвласником житлової площі, яка була продана [PERSON] відповідачу [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Шиманський В.М. в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити за його безпідставністю та необґрунтованістю. У своєму вступному слові загалом посилався на доводи, які наведено у відзиві [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Федчук С.М. також просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини та підстави, які наведено у її відзиві на позовну заяву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив проводити розгляд справи у його відсутність (а.с. 158 159). Третя особа, приватний нотаріус ВМНО Лазько С.І., будучи належним чином неодноразово повідомленою про день, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Враховуючи наведене, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутність учасників справи, які до суду не з`явились, оскільки судом виконано вимоги процесуального закону щодо їх належного повідомлення. Суд, заслухавши учасників справи та їх представників, які прибули в судове засідання, дослідивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом позивач по справі [PERSON] , на підставі укладеного з [PERSON] нотаріально посвідченого Договору дарування частки квартири від 14.08.2008, набув право власності на 16/25 часток квартири під [ADDRESS] . Загальна площа квартири, право на яку набув позивач на підставі вказаного договору становить 51,6 кв.м. На підставі наведеного договору право позивача на вказану частку квартири зареєстровано в КП ВМБТІ(а.с. 12, аркуш 46 інвентарної справи №73621). Як достовірно встановлено судом з копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.08.2004, [PERSON] вказану частку у квартирі (16/25 частин квартири, що складає 11/500 частин житлового будинку 1938 року побудови) набула в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Загальна площа вищевказаної частини квартири [ADDRESS] , право на яку 27.08.2004 набула [PERSON] становить 51,6 кв.м. (аркуш 25 інвентарної справи 73621). [PERSON] , в свою чергу, за життя, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1995, що видане Виконкомом ВМР народних депутатів була власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,6 кв.м., що становить 11/500 частин житлового будинку цегляного 1938 року побудови, житловою площею 1139,7 кв.м., позначеного на плані літерою «А», який розташований в [ADDRESS] . Вказане свідоцтво видане згідно рішення від 26.01.1995 року, № 20. (аркуш 8 інвентарної справи №73621). В наведеному вище Свідоцтві про право власності на житло від 26.01.1995 відсутні будь які посилання на те, що вказана квартира, площею 51,6 кв.м., право на яку набула [PERSON] є часткою в квартирі загальною площею 78,6 кв.м., як на те вказує позивач. Матеріали інвентарної справи № 73621, на квартиру [ADDRESS] не містять жодного правовстановлюючого документу, який був би датований раніше 26.01.1995 року, та який би вказував на правовий режим спірного об`єкту нерухомого майна, як спільної власності кількох осіб. Відповідно до виданого ВК ВМР Свідоцтва про право власності на житло від 21.08.2002, [PERSON] та [PERSON] цього дня набули право спільної часткової власності (по Ѕ частці кожен) на квартиру [ADDRESS] (а.с. 138). Вказане Свідоцтво видано на підставі рішення ВК ВМР від 21.08.2002 № 1210. Як слідує з п. 1.4. цього Рішення, ВК ВМР вирішив оформити право приватної (спільної) власності на квартири з безоплатною передачею у власність громадянам: [ADDRESS] , що складається з 1 кімнати, загальною площею 27,07 кв.м., при нормі 52,0 кв.м. з відновною вартістю 4 грн. 87 коп. з наданням житлових чеків на таку ж суму, згідно з розрахунком передати [PERSON] , яка прописана та проживає в цій квартирі з 1999 року. Склад сім`ї: 2 особи в т.ч. син. (а.с. 14). Свідоцтво про право власності на житло від 21.08.2002, видане ВК ВМР [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] обумовлювало передачу відповідачам [PERSON] та [PERSON] житлової площі 27,07 кв.м., що за адресою [ADDRESS] , як окремого об`єкту нерухомого майна, а не частку у праві на об`єкт нерухомості, що розташований за цією ж адресою, загальною площею 78,6 кв.м., як про те стверджує позивач. Вказаний правовстановлюючий документ ніким не оскаржувався, а тому відомості наведені в ньому жодним чином не спростовані. Право [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру, як на окремий об`єкт нерухомого майна, у відповідних частках, було належним чином зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як на окремий об`єкт нерухомого майна 15.10.2016. Таке право наведених відповідачів у встановленому законом порядку не оскаржено та жодними доказами не спростовано. (а.с. 139). Розподіл часток по квартирі, про які вказує позивач в пропорції 16/25 (частка позивача) та 9/25 (як зазначає позивач частка відповідачів [PERSON] та [PERSON] , про що останні заперечують) проведена КП ВМБТІ після отримання [PERSON] (первинний власник квартири позивача) правовстановлюючого документу на спірну квартиру, що датовано 26.01.1995. (а.с. 18). Документи, які б свідчили про юридичні підстави проведення розподілу часток по спірній квартирі в наведеній пропорції, як в матеріалах справи так і в матеріалах інвентарної справи відсутні. Не зміг відповісти на це питання і представник позивача [PERSON] коли суд постановив йому таке запитання. Відповідно до Договору купівлі продажу квартири від 15.04.2021 укладеного між [PERSON] , який діяв від імені продавців [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , як покупцем з другої сторони, остання набула право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 27,07 кв.м. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом ВМНО Лазько С.І. та зареєстровано в реєстрі за № 365. (а.с. 125 126, 130). Позивач вважає, що укладенням вказаного договору купівлі продажу порушено його переважне право купівлі частки спірної квартири, а тому просить суд визнати його частково недійсним, а саме в частині купівлі [PERSON] 16/25 частки квартири [ADDRESS] та скасувати в цій частині державну реєстрацію вказаного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також просить перевести на нього права та обов`язки покупця за цим договором за ціною договору, що у ньому наведено, оскільки продавцями порушено його переважне право на купівлю частки у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено\~ч.ч.\~1,\~3\~ст.\~203\~ЦК України\~зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України . Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України). У цьому зв`язку суд констатує, що сторонами оспорюваного договору купівлі продажу від 15.04.2021 в момент його укладення дотримано вимог, що передбачені ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасників правочину відповідало їх внутрішній волі, наведений договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Так продавці за наведеним договором [PERSON] та [PERSON] шляхом укладення договору купівлі - продажу бажали відчужити та відчужили на користь [PERSON] належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] , таке волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, оспорюваний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Умови договору, як встановлено судом, його сторонами виконано в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним, заявник має довести юридичні факти, які в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України вказують на недійсність правочину (відсутність вільного волевиявлення учасника правочину, відсутність спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені). В розумінні ст. 215 ЦК України відсутність цих обставин, для визнання правочину недійсним, має бути встановлена саме на момент вчинення такого правочину. Позивач не навів жодних обґрунтованих, належних та достатніх підстав, які б вказували на недійсність оспорюваного договору з підстав, що наведено в ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Як встановлено ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що продавець частки у праві спільної часткової власності має письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає виключно у разі, якщо майно, яке ним реалізується має відповідний юридичний статус - спільної власності. Отже, встановивши, що на час укладення оспорюваного правочину майно, яке продавалось в розумінні закону не мало правового статусу спільної власності, відповідно у продавця не виник і відповідний обов`язок, що встановлений статтею 362 ЦК України. Як встановлено судом та зазначалось вище, предметом оспорюваного договору купівлі продажу від 15.04.2021 реєстровий номер 365 виступила квартира [ADDRESS] , яка в розумінні закону являється окремим об`єктом нерухомого майна, та яка правами інших співвласників (окрім відповідачів [PERSON] та [PERSON] ) не обтяжена. Згідно наявного в матеріалах справи правовстановлюючого документу на вказане нерухоме майно від 21.08.2002, спірна квартира на праві спільної сумісної власності належала виключно [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] учасником спільної власності в наведеному нерухомому майні не являвся. Так, позивач по справі перед судом не довів, що квартира [ADDRESS] , в розумінні закону, має загальну площу 78,6 кв.м. та обставину того, що в цю квартиру входить житлова площа, яка належить йому на праві власності та квартира, яка нині належить на праві власності [PERSON] . Будь яких доказів з цього приводу суду не представлено. Наявні в матеріалах дослідженої інвентарної справи № 73621 довідки характеристики з проведенням відповідного розподілу часток по квартирі в пропорції 16/25 та 9/25, в розумінні закону не є правовстановлюючими документами, а можуть лише слугувати правовою підставою для внесення відповідних змін в такі правоустановчі документи. Таким чином позивачем перед судом не доведено, що житлова площа 51,6 кв.м., власником якої являється позивач та житлова площа 27,07 кв.м. власником якої на даний час являється відповідач [PERSON] є одним об`єктом нерухомого майна. Переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, з`являється у співвласника при продажі спільного майна, проте в даній справі встановлено, що квартира, яка відчужувалась [PERSON] та [PERSON] в розумінні закону не мала статусу спільної власності з нерухомістю позивача, на що вказує власне сам правовстановлюючий документ відповідачів [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого і здійснювалось відчуження спірної квартири. Отже, на зазначені правовідносини положення статті 362 ЦК України не поширюються. З огляду на викладене суд констатує, що предметом оспорюваного договору купівлі продажу від 15.04.2021 не охоплювалась площа нерухомості позивача в розмірі 51,6 кв.м., що згідно правовстановлюючого документу позивача становить 16/25 частки квартири [ADDRESS] . Укладення оспорюваного договору відповідало інтересам [PERSON] , [PERSON] як продавців та [PERSON] як покупця, волевиявлення було вільним, усвідомленим і відповідало їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. З наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним оспорюваного договору в частині купівлі [PERSON] 16/25 частки квартири [ADDRESS] до задоволення не підлягають, оскільки зазначена позивачем частка (16/25) предметом оспорюваного договору не являлась, а інших, визначених в ч.ч. 3,5 ст. 203 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним судом не встановлено. Так само не підлягають до задоволення вимоги позивача в частині переведення на нього прав та обов`язків покупця за оспорюваним договором на відчужену [PERSON] житлову нерухомість площею 27,07 кв.м., оскільки предметом оспорюваного договору являлась нерухомість, яка в розумінні закону являлась окремим об`єктом нерухомого майна. Суд зазначає, що вимога позивача про скасування, в частині купівлі 16/25 частки квартири [ADDRESS] , державної реєстрації договору купівлі продажу квартири від 15.04.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису № 42504565 є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору у відповідній частині, а тому до задоволення вона також не підлягає. Окремо суд звертає увагу позивача також на те, що відповідно до ст.ст. 1, 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на\~нерухоме майно,\~обтяжень таких\~прав шляхом\~внесення відповідних\~відомостей до\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані\~речові права на нерухоме майно та їх обтяження. З огляду на викладене суд констатує, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснюється державна реєстрація речового права особи на майно, а не реєстрація договору (правочину) на підставі якого, з поміж іншого, таке право виникло. Таким чином зазначений в прохальній частині спосіб захисту, як скасування державної реєстрації договору купівлі продажу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не може бути застосований судом за будь яких обставин, оскільки прямо суперечить ст. 26 наведеного Закону. Таким чином суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову повністю. З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову заходи забезпечення позову, які застосовані ухвалою суду від 08.04.2022 у цій справі слід скасувати. Внесені позивачем на депозитний рахунок суду грошові кошти в загальній сумі 420\~000 грн.: згідно квитанції № N15OX3626M на суму 121\~000 грн. та квитанції № 0.0.2415511681.1 на суму 299000 грн. слід повернути позивачу. Вирішуючи питання судових витрат суд зазначає наступне. Згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed