Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

У травні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , у якій просить розірвати шлюб між сторонами, зареєстрований 13 липня 2019 року Авдіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що складено актовий запис № 50; визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що 13 липня 2019 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Від шлюбу вони мають двох спільних дітей: доньку [PERSON] , 2019 року народження, та сина [PERSON] , 2020 року народження. Однак, протягом останнього року стосунки з дружиною погіршились, в них зникли порозуміння і взаємоповага, нерідко виникали сварки, а тому вони припинили спільно проживати. Стверджує, що вже тривалий час кожен з них живе своїм життям окремо, спільним побутом вони не об`єднані, їх сім`я фактично припинила існування. На даний час, хоча і проживають за однією адресою (в будівлі спецшколи, яка переобладнана для розміщення внутрішньо переміщених осіб - текст уточнення: суд), проте спільного сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, утриманням і вихованням дітей повністю займається їх батько. Примирення і збереження шлюбу вважає неможливим, крім того, це суперечить його інтересам. Також зазначає, що матір дітей практично не цікавиться їх долею, не бере участі в їх вихованні та забезпеченні, не опікується ними, зловживає алкогольними напоями. Таке байдуже ставлення матері до дітей неодноразово ставало причиною сварок між подружжям. Тоді як батьком створено належні умови проживання та виховання дітей, він належним чином піклується про дочку та сина, забезпечує їх матеріально та займається їх вихованням. Тому в найкращих інтересах дітей вважає доцільним і справедливим визначити їх місце проживання саме з ним. На підставі викладеного, звернувся за судовим захистом. 16 червня 2022 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження та призначено підготовче засідання у справі (а. с. 24-25). 16 червня 2022 року ухвалою судді зобов`язано Комунальне підприємство «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» надати суду відомості про надання екстреної медичної допомоги [PERSON] за період з 01 лютого 2022 року по теперішній час, та подальшу її госпіталізацію до лікувальних закладів міста Полтави, із зазначенням діагнозу, встановленого лікарем екстреної медичної допомоги (а. с. 22-23). 25 липня 2022 року ухвалою суду доручено Службі у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради зробити висновок щодо доцільності визначення місця проживання дітей разом з їх батьком (а. с. 48-49). 25 липня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 46-47). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник третьої особи в судовому засіданні надав суду пояснення про те, що орган опіки та піклування, із врахуванням інтересів дітей, не заперечував та вважав доцільним визначення місця проживання малолітніх дітей разом із батьком. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином за останньою відомою адресою проживання та шляхом направлення телефонограм, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Своїм правом подати відзив на позовну заяву у встановлений судом строк та за весь час розгляду справи відповідачка не скористалась. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 липня 2019 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 50, що видане Авдіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 13 липня 2019 року (а. с. 6). Від вказаного шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , яка народилась [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого Авдіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 13 липня 2019 року (а. с. 14), а також сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого Авдіївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, виданого 20 січня 2021 року (а. с. 8). Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи вимогу позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом установлено, і це вбачається з матеріалів справи, що позивач та відповідачка, хоча і проживають за однією адресою, однак припинили шлюбні відносини, спільного сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх неповнолітньої дитини, суд вважає, що цю вимогу заявлено обґрунтовано, її підтверджено протягом судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей суд зазначає про таке. Як видно з матеріалів справи, позивач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а. с. 10, 11), однак на теперішній час фактичним місцем його проживання є [ADDRESS] (Полтавська спеціальна школа Полтавської обласної ради), що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1603-5001143873 від 17 квітня 2022 року (а. с. 11 зворотній бік). Також за цією ж адресою взяті на облік як переміщені особи малолітні діти сторін [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7, 12). Відповідно до копії довідки Комунального підприємства «Дитяча міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» № 744 від 04 травня 2022 року діти знаходяться на лікуванні у відділенні «Педіатрія № 2» з 25 квітня 2022 року по теперішній час (а. с. 9). Відповідачка [PERSON] , яка зареєстрвоана у [ADDRESS] (а. с. 7, 12), а за сукупністю наявних у справі даних фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а. с. 67), однак на час розгляду справи відповідно до пояснень учасників справи місце перебування останньої їм невідоме. Згідно з поясненнями позивача [PERSON] , наданими ним у судовому засіданні 18 серпня 2022 року, останній зазначив, що він працевлаштований, займається тим, що перевозить вантажі, у зв`язку з чим має стабільний дохід, який дозволяє йому належним чином утримувати та виховувати двох дітей. Зазначив, що почав орендувати площу під завезення вугілля та підготував документи щоб зареєструватися як суб`єкт підприємницької діяльності, після чого фактично перевезенням вантажів буде займатися його напарник, а позивач виконуватиме інші обов`яки, не відлучаючись із міста, що дозволятиме йому весь вільний час приділяти дітям, зокрема, він вже домовився про влаштування старшої доньки до дитячого садочку, а для молодшого сина, за потреби, буде винаймати доглядальницю. Як свідчать надані до суду письмові докази, щодо [PERSON] неодноразово мали місце різного роду звернення щодо її поведінки та зловживання нею спиртними напоями (а. с. 37, 38, 39, 40, 67). Так, за повідомленням Комунального підприємства «Полтавського обласного центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Полтавської обласної ради» № 02.1-12/621 від 06 липня 2022 року щодо [PERSON] за період з 01 лютого 2022 року по 05 липня 2022 року виклики надійшли: 14 квітня 2022 року о 20 год 44 хв - після огляду встановлений діагноз: ППР-о алкогольне сп`яніння легкого ступеню, хвора залишена на місці виклику; 15 квітня 2022 року о 16 год 47 хв - встановлений діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку? Гематома тім`яної області справа, алкогольне сп`яніння легкого ступеню. Зі слів хворої, травму отримала внаслідок побиття чоловіком. Хвора для госпіталізації доставлена до приймального відділення 1 міської лікарні; 18 квітня 2022 року о 20 год 44 хв, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння від огляду та медичної допомоги відмовилась; 04 липня 2022 року о 08 год 37 хв по приїзду бригади екстреної медичної допомоги пацієнтка від огляду та медичної допомоги відмовилась. Бригаду викликала поліція (а. с. 34). Відповідно до змісту листа Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області № 2810/115/101/01-2021 від 09 травня 2022 року з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення випадків зловживання алкогольними напоями в подальшому та роз`яснювальну бесіду щодо необхідності належного виконання батьківських обов`язків по догляду за дітьми. Також у відношенні [PERSON] ухвалено постанову за ч. 1 ст. 178 КУпАП (а. с. 40). Згідно з довідкою сектору РЗЗГ ВКП Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 17 червня 2022 року зафіксовано повідомлення про те, що 09 червня 2022 року о 21:00 годині [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, забрала спільну дитину на ім`я [PERSON] та пішла у невідомому напрямку, на телефонні дзвінки не відповідає. За наслідками перевірки встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, в ході якого вона, забрала спільну дитину та пішла у невідомому напрямку. В ході патрулювання прилеглої території за адресою: [ADDRESS] на лавці було виявлено зниклу з ознаками алкогольного сп`яніння з дитиною на руках у компанії [PERSON] , [INFO] , який розпивав алкогольні напої (а. с. 39). Згідно з довідкою сектору РЗЗГ ВКП Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 06 липня 2022 року був зафіксований факт телефонного повідомлення від 02 липня 2022 року о 9:33 год про те, що [PERSON] 01 липня 2022 року приблизно о 16:00 год пішла з дому та досі не повернулася, залишивши дітей без нагляду, на телефонні дзвінки не відповідає. Під час проведення перевірки було встановлено, що [PERSON] в період часу з 16:00 години 01 липня до 00:00 годин 03 липня 2022 року перебувала у подруги в районі Інституту зв`язку, що в м. Полтаві, точної адреси остання не знає (а. с. 38). Разом із тим, згідно з повідомленням Комунального підприємства «Полтавський обласний центр терапії залежностей Полтавської обласної ради» № 2801 від 11 серпня 2022 року [PERSON] була доставлена на госпіталізацію у супроводі працівника центру соціальних служб до цього закладу. З 04 по 15 липня 2022 року вона пройшла обстеження та лікування в умовах стаціонарного відділення з діагнозом: «Психічні та поведінкові розлади внаслідок комбінованого вживання стимуляторів та алкоголю, синдром залежності». На динамічному спостереженні пацієнтка не перебуває (а. с. 67). Крім того, допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] дав суду показання, згідно з якими він особисто знає позивача [PERSON] по роботі, вони з одного міста Авдіївки Донецької області, наразі як переміщена особа тимчасово проживає за тією ж адресою, що і сторони по справі, а саме по [ADDRESS] . Зазначив, що побутом у вказаній сім`ї займається [PERSON] , але на час відсутності останнього з робочих питань, з дітьми залишалась саме [PERSON] . При цьому, зі слів свідка, вона нерідко залишала територію спецшколи, а коли поверталась, то помічав її з ознаками сп`яніння та характерним запахом алкоголю від неї. Також був свідком конфліктів, які мали місце через зловживання відповідачкою алкогольних напоїв, у зв`язку з чим позивач викликав працівників поліції. Повідомив про випадок, коли під час хвороби дітей виникла конфліктна ситуація й викликалася поліція, при цьому відповідачка також мала ознаки сп`яніння, а потім вона залишала місце свого проживання на дві-три доби, не ночувала вдома, а в одного разу трапився випадок, коли вона була відсутня майже тиждень. Тоді як [PERSON] , на переконання свідка, постійно намагається перебувати разом із дітьми, матеріально забезпечує та опікується ними, годує, купає, здійснює прогулянки, укладає спати тощо. Між тим, раніше, коли сторони проживали в м. Авдіївці, подібних випадків негативної поведінки з боку матері дітей свідок не помічав, припустивши, що мабуть погано знав їх сім`ю. При цьому, суд звертає увагу, що аргументи позову та пояснень [PERSON] і його представника в частині фактів зловживання відповідачкою спиртними напоями та її поведінки, нею не були спростовані, й протилежного не доведено протягом розгляду справи. Також відповідачкою не надано суду жодних відомостей про те, що вона має самостійний дохід, та може створити дітям належні умови для їх виховання та розвитку. Тому наведені вище обставини суд враховує при вирішенні спору з огляду на таке. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Як з`ясовано в судовому засіданні і це підтверджується матеріалами справи у їх сукупності, на теперішній час діти проживають разом з батьком та знаходяться повністю на його утриманні, про що в матеріалах справи є письмовий висновок органу опіки та піклування. Зокрема, відповідно до наданого на виконання ухвали суду висновку про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної в м. Полтаві ради 27 вересня 2022 року № 177, органом опіки та піклування за наслідками розгляду матеріалів цієї цивільної справи та інших документів відмічено, що діти проживають разом із батьком [PERSON] , який забезпечив всі базові потреби дітей. З урахуванням викладеного, дійшов до висновку про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] саме разом з батьком [PERSON] . При вирішенні питання щодо місця проживання дітей суд бере до уваги в першу чергу ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, малолітній вік дітей та враховує, що діти наразі дійсно проживають з батьком, який належно ними опікується і утримує, оскільки протилежного стороною відповідача не доведено. Жодних доказів того, що проживання дітей разом із батьком шкодить інтересам дітей, їх здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим їм слід проживати разом з матір`ю, відповідачкою надано не було. Так, стосовно батька (позивача по справі) відсутні дані про зловживання ним спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також належні та допустимі докази того, що своєю поведінкою він може зашкодити здоров`ю та розвитку своїх дітей, крім того, через малолітній вік діти потребують постійного догляду, та не мають виняткових обставин, які на теперішній час дають підстави розлучити малолітніх дітей з батьком, визначивши їх місце проживання з матір`ю, а тому суд вважає, що місцем проживання дітей слід залишити місце проживання їх батька, що буде відповідати їх інтересам та вимогам закону. При цьому, визначення місця проживання дітей з батьком жодним чином не позбавляє їх матір [PERSON] права виховувати своїх малолітніх дочку та сина, утримувати їх та спілкуватися з ними, а батько не повинен чинити матері у цьому жодних перешкод. Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах малолітніх дітей, враховуючи вік дітей, беручи до уваги особисті якості матері та батька, їх ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з них, інші обставини, наведені вище, безумовну необхідність забезпечення дітей турботою, суд вважає, що проживання обох дітей разом із батьком [PERSON] , яке визначено органом опіки та піклування, є цілком доцільним. Належних та допустимих доказів протилежного стороною відповідача відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Отже, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, суд вважає задовольнити позовну вимогу про визначення місця проживання дітей разом із батьком. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, з урахуванням чого суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача підтверджені судові витрати по сплаті останнім судового збору в розмірі 1984,80 грн (а. с. 1, 20).

Outcome: approved