Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

15.02.2022 року ТзОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з вищевказаним позовом на обгрунтування зазначивши, що 25.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11241100000, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 560000 грн. зі сплатою 15,0 % річних. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» набув прав вимоги за кредитними зобов`язаннями відповідача. Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 24.06.2014 року по справі № 167/162/14-ц в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості в розмірі 1254834,53 грн. за Договором про надання споживчого кредиту від 25.10.2007 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки. 10.08.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір №2301/К про відсгуплення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило, а ТзОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 11241100000 від 25.10.2007 року. Таким чином, ТзОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача, який свої зобов`язання на даний час в жодній мірі не виконав. Відтак, Товариством проведено нарахування трьох відсотків річних та інфляційних збитків на суму заборгованості 1254834,53 грн. за період із 26.01.2019 року по 26.01.2022 року, що складає 113038,24 грн. та 238418,85 грн. відповідно. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 351457,09 грн. заборгованості, а також 5271, 86 грн. судового збору та 20000 грн. витрат на правову допомогу До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява, в якій просить розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, щодо постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.10.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11241100000, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 560000 грн. зі сплатою 15,0% річних. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке виступає правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого Банк відповідно до умов цього договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. Згідно вищевказаного правочину право вимоги до боржника за Договором про надання споживчого кредиту № 11241100000 від 25.10.2007 року перейшло до ПАТ «Дельта Банк». Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 24.06.2014 року по справі №167/162/14-ц в рахунок виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості в розмірі 1254834,53 грн. за договором про надання споживчого кредиту звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на майно. 10.08.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір № 2301/К про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило, а ТзОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 11241100000 від 25.10.2007 року. Таким чином, ТзОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача. Судом також встановлено, що станом на дату постановлення даного судового рішення [PERSON] свої зобов`язання по Договору кредиту № 11241100000 від 25.10.2007 року не виконав, а тому у нього існує заборгованість, яка згідно рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 24.06.2014 року по справі № 167/162/14-ц становить 1254834,53 грн. Згідно ст. 1054 «ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (Стаття 1049 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За ст. 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 910/22034/15 та у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 16.05.2018 року (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та індекс інфляції від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України. З огляду на те, що Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню грошових коштів за рішенням суду, у Позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Отже, нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі 6-42цс11). За умовами ст.ст. 1049 та 625 ЦК України після закінчення строку дії договору, на підставі якого виникло грошове зобов`язання, на існуючий борг нараховуються проценти та застосовується цивільна відповідальність за порушення умов договору. У випадку, якщо розмір процентів не передбачений договором, то проценти нараховуються на борг на рівні облікової ставки НБУ (ВСУ від 07.09.2016 року у справі за № 6-1412цс16). При обрахунку 3 % річних за основу мас братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України - позиція Великої Палати Верховного Суду по справі 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року. Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Нарахування трьох відсотків річних проведено на суму 1254834,53 грн. за період із 26.01.2019 року по 26.01.2022 року і складає 113038,24 грн. Відсоткова ставка: 3% річних. Розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]. Нарахування інфляційних збитків проведено на суму 1254834,53 грн. за період із 26.01.2019 року по 26.01.2022 року і складає 238418,85 грн. Розраховується за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період. [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 26.01.2022 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 351457,09 грн. Суд вважає, що розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних збитків, які підлягають стягненню з [PERSON] внаслідок прострочення виконання своїх зобов`язань, які випливають із Договору кредиту № 11241100000 від 25.10.2007 року, проведений у повній відповідності вимогам закону та є належним доказом у справі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТзОВ «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення 3 % річних та індексу інфляції є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Так, зокрема, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 20000 грн. У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучає до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги №05-03/2021 від 05.03.2021 року, копію платіжного доручення № 0289280000 від 04.10.2021 року, копію заявки на надання юридичної допомоги № 37 від 27.09.2021 року, копію витягу з акта № 3 про надання юридичної допомоги від 30.09.2021 року. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 7000 грн. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Із наведеного слідує, що понесені позивачем та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 5271, 86 грн., а також витрати на правничу допомогу в сумі 7000 грн., у зв`язку із задоволенням позову, підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Outcome: partial