Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштовою кореспонденцією 19 серпня 2022 року (надійшла до суду 23 серпня 2022 року), у подальшому уточнивши зміст та пред`явлені вимоги (а.с.11-14), просив суд: розірвати шлюб, укладений 08 серпня 2009 року між ним та [PERSON] , зареєстрований Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №336; визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним як батьком, з відібранням дитини у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав з поверненням дитини на виховання йому як батькові. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 08 серпня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області. Від шлюбу мають двох спільних малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Шлюбно-сімейні стосунки між подружжям не склались у зв`язку з виникненням постійних сварок з огляду на відсутність взаєморозуміння при вирішенні сімейних проблем. У зв`язку з виникненням проблем у відносинах особистого характеру, вони відчужились один від одного. Кінцево це призвело до остаточного припинення стосунків з лютого 2021 року. З того часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Наміру відновлювати стосунки позивач не має, оскільки, на його переконання, шлюб розпався остаточно та наразі має формальний характер. Надання строку на примирення вважає недоцільним, в інакшому випадку це суперечитиме його інтересам та їх дітей. Зазначив, що після припинення шлюбно-сімейних стосунків з [PERSON] , за їх обопільно досягнутою згодою старший син [PERSON] залишився проживати з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а молодша донька [PERSON] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Намір проживати саме з батьком після розлучення батьків висловив безпосередньо син [PERSON] . Наразі [PERSON] самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина, має стабільний дохід від здійснення незалежної професійної діяльності, якого достатньо для задоволення усіх потреб сина. Матеріальне забезпечення молодшої доньки також здебільшого здійснюється за його рахунок. У свою чергу, [PERSON] бере участь лише у вихованні молодшої доньки [PERSON] , а з огляду на перехідний вік старшого сина, нестабільну підліткову психіку та складний характер на даному етапі розвитку, не може в повній мірі займатись його вихованням та знаходити з ним спільну мову. Це ставить під загрозу формування його особистості та своєчасний фізичний і духовний розвиток. У судовому порядку місце проживання дітей вони не визначали з огляду на відсутність на той момент відповідного спору. Однак, протягом останнього часу стосунки між сторонами ускладнили на ґрунті того, що [PERSON] , час від часу, без згоди батька, змінює місце проживання їх сина [PERSON] , у тому числі всупереч інтересам останнього. Крім того, з початку введення в Україні воєнного стану, у березні 2022 року [PERSON] , не попередивши [PERSON] та не погодивши попередньо з ним, вивезла обох дітей за кордон, в результаті чого не тільки самовільно змінила місце проживання сина [PERSON] , а й створила перешкоди у спілкуванні дітей з ним як батьком загалом. З огляду на ускладнені стосунки з відповідачем, а також між [PERSON] та [PERSON] , він має достатньо підстав вважати, що подальше проживання малолітнього [PERSON] з нею суперечитиме його інтересам. Враховуючи наявні обставини в їх сукупності, вважає, що визначення місця проживання [PERSON] з ним з відібранням його у матері без позбавлення її батьківських прав в судовому порядку є необхідним задля забезпечення захисту, перш за все, прав та інтересів малолітніх дітей. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року (а.с.22) позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати (п.16 протоколу с/з, а.с.44-зворот), задоволено клопотання позивача про заслухання думки малолітнього [PERSON] в порядку ст.171 СК України, ст.45 ЦПК України при вирішенні спору (а.с.42). \~ \~ \~ \~Присутній в судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги уточненого позову підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Зауважив, що визначення місця проживання сина [PERSON] з ним з відібрання дитини у матері [PERSON] відповідатиме інтересам дитини, вирішить наявний між ними спір та забезпечить уникнення випадків самовільної зміни відповідачем місця проживання дитини в майбутньому, у тому числі у випадку, якщо вона вирішить без його відома та погодження з ним знову виїхати з дітьми за кордон. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, про що подала письмову заяву (а.с.26). Підтвердила, що дійсно шлюбно-сімейні стосунки між нею та [PERSON] припинено з підстав, зазначених позивачем. Наміру поновлювати стосунки вона не має, на примирення не згодна, а тому не заперечує проти розірвання шлюбу. Підтвердила, що після припинення стосунків за досягнутою з [PERSON] домовленістю старший їх син [PERSON] залишився проживати з ним, про що виявив власне бажання, а молодша донька з нею. Домовленість вона не порушувала, а позивач зі свого боку не чинив їй перешкод у спілкуванні з сином. Після введення в Україні воєнного стану вона дійсно без відома позивача та попереднього погодження з ним, забрала обох дітей та виїхала з ними до Польщі. З огляду на те, що син [PERSON] виявив бажання залишитись проживати з батьком, вона не заперечує проти визначення місця проживання дитини з ним за судовим рішенням. Наразі наміру виїжджати за кордон не має. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] не заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . У частині вимог щодо відібрання дитини у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та повернення на виховання батькові, то заперечувала проти їх задоволення. Зазначила, що позивачем не доведено існування обставин у розумінні ст.ст.164, 170 СК України, які б визначали можливість та необхідність застосування такого заходу в судовому порядку. До того ж сім`я [PERSON] на обліку у службі у справах дітей не перебуває, під соціальних супроводом не знаходиться. \~ \~ \~ \~Заслуханий в судовому засіданні в присутності обох законних представників та представника органу опіки та піклування, в порядку\~ст.171 СК України та з дотримання ст.12.1 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, малолітній [PERSON] пояснив, що [PERSON] його батько а [PERSON] мати. Після того, як батьки припинили стосунки, вони почали окремо проживати: мати по [ADDRESS] , а батько по [ADDRESS] . До цього часу він проживав з батьком. У квартирі батька він має власну окрему кімнату, поруч зі школою, у тому районі проживають його друзі. Зазначив, що стосунки між ним та батьком [PERSON] є злагодженими, побудованими на взаєморозумінні, з ним він завжди знаходить спільну мову. Стосунки між ним та матір`ю [PERSON] складні. У лютому-березні 2022 року мати умовила його виїхати разом з нею та молодшою сестрою до Польщі у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану. Батькові він не встиг одразу повідомити про це, оскільки мама заборонила телефонувати. Повідомити про виїзд за кордон він зміг батькові вже перебуваючи на кордоні між Україною та [PERSON] . До України вони повернулись в липні 2022 року, однак фактично він наразі проживає з матір`ю [PERSON] , яка його не відпускає до батька, посилаючись на те, що допоки війна, йому краще жити з нею. Підтвердив, що бажає проживати саме з батьком [PERSON] . Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, заслухавши думку малолітнього [PERSON] , інтересів та прав якого безпосередньо стосується спір, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження на підставі ч.3 ст.200, ст.206 ЦПК України. При вирішенні спору в частині вимог про розірвання шлюбу суд виходить з такого. Судом встановлено, що 08 серпня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище « [PERSON] ») було укладено шлюб, зареєстрований Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №336 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 08 серпня 2009 року, а.с.4). Від шлюбу сторони мають двох спільних малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] від 01 грудня 2009 року та серії [NUMBER] від 03 липня 2019 року відповідно (а.с.5, 6). Судовим розглядом\~встановлено,\~щошлюбні стосунки між сторонами припинено з лютого 2021 року у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, виникненням сварок. Сторони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо та не підтримують жодних відносин, притаманних подружжю. Відповідно до\~ст.24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка.Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу та зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно зі ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти його розірвання, визнавши позовні вимоги. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, з урахуванням обопільної згоди сторін на розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08 серпня 2009 року (а.с.4) слідує, що під час державної реєстрації шлюбу відповідач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », яке після розірвання шлюбу суд вважає за можливе залишити без змін за відсутності заяви відповідача про відновлення дошлюбного прізвища. При вирішенні вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка досягла 10 років, з батьком з відібранням її у матері без позбавлення батьківських прав, суд виходить з такого. Судовим розглядом встановлено, а сторонами визнаний той факт, що після припинення між сторонами шлюбно-сімейних стосунків, старший син малолітній [PERSON] , [INFO] , залишився проживати з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації позивача (а.с.20), а молодша донька малолітня [PERSON] , [INFO] матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] за місцем реєстрації відповідача (а.с.21). Вказані обставини також підтверджуються актом з місця мешкання від 25 серпня 2022 року, засвідченим підписами сусідів та майстром ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.18). Як слідує з характеристики з навчального закладу №248 від 07 вересня 2022 року (а.с.17), [PERSON] навчається у Криворізькій гімназії №72 КМР, є учнем 7-в класу. Сім`я повна, проте фактично батьки проживають окремо. З початку березня 2021 року [PERSON] проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З 1 класу увагу навчанню дитини здебільшого приділяє батько, який приводить сина до школи, стабільно відвідує батьківські збори, водить сина на шкільну секцію з волейболу. Мати до школи з`являлась зрідка. В період часу перебування [PERSON] за кордоном з матір`ю, він не виходив на зв`язок під час дистанційного навчання, що значно вплинуло на його успішність. Наразі [PERSON] повернувся до України. Під час проведеного шкільним психологом анкетного опитування та виховної роботи, [PERSON] висловив бажання проживати з батьком. Під час сумісного проживання з батьком, рівень навчання [PERSON] покращився, а його емоційний стан став стабільнішим. Як вказував позивач, що визнано відповідачем, після припинення стосунків вони у позасудовому порядку врегулювали питання визначення місця проживання дітей, у тому числі з урахуванням інтересів дітей, їх віку та висловленого сином [PERSON] бажання проживати саме з батьком. Однак, в подальшому, на ґрунті ускладнення міжособистісних стосунків спір стосовно визначення місця проживання [PERSON] між сторонами став явним. До того ж малолітній [PERSON] , будучи заслуханим в судовому засіданні, підтвердив своє бажання проживати саме з батьком та чинення матір`ю перешкод у цьому. Підтвердив, що стосунки між ним та [PERSON] є ускладненими та більш злагоджені стосунки і взаєморозуміння він має саме з батьком. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як визначено\~ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.157 СК України, ч.ч.1,2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. У розумінні положень ч.2 ст.160, ст.161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання малолітнього [PERSON] , разом з батьком [PERSON] . До того ж відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги в цій частині, акцентуючи увагу, що малолітній син також виявив бажання проживати разом з батьком. Наявність такого бажання та прихильність дитини до батька підтвердив [PERSON] безпосередньо в судовому засіданні. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Приймаючи таке рішення суд зауважує, що при вирішенні даного спору інтереси [PERSON] та його бажання проживати конкретно з батьком в силу ч.2 ст.160 СК України мають істотне значення, оскільки на момент вирішення судом спору [PERSON] досяг 10-річного віку, а тому його думка при вирішенні спору має вагоме значення. Згідно з ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Указана норма матеріального права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення статті покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Відібрання дитини у контексті ст.162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 15 лютого 2022 року у справі № 548/228/19-ц (провадження № 61-20854св21). Судом встановлено, а сторонами визнано, що відповідач [PERSON] порушила попередньо досягнуту з позивачем [PERSON] домовленість про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з ним та самовільно, без його відома та попереднього погодження з ним, усупереч інтересам дитини, змінила місце проживання [PERSON] , виїхавши з ним за кордон. Відтак, переїзд відповідача разом з сином до іншої країни є зміною місця проживання дитини в розумінні ст.29 ЦК України та ст.160 СК України. Факт виїзду з [PERSON] без попереднього погодження з [PERSON] підтвердив також в судовому засіданні [PERSON] . Відповідні відмітки про перебування [PERSON] за кордоном у Республіці Польща з 03 березня 2022 року по 02 липня 2022 року наявні в паспорті громадянина України для виїзду за кордон на ім`я [PERSON] (а.с.19). Таким чином, ч.1 ст.162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків, хто самоправно змінив її місце проживання, може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки малолітній [PERSON] проживав з позивачем, допоки відповідач самовільно не змінила його місце проживання. Отже, позов в частині відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та повернення батькові підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позову в цій частині за наслідками підготовчого провадження, суд відхиляє доводи представника третьої особи щодо неможливості застосування в рамках спірних правовідносин відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні нею положень СК України у розрізі з предметом спору. Суд зауважує, що інститут відібрання дитини має різні правові підстави для застосування, та відповідно різні правові наслідки, що регламентовано окремими нормами СК України, які не є тотожними та визначають різний характер спорів: ст.162 СК України - правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини, та ст.ст.164, 170 СК України наявність обставин, які можуть бути підставою для позбавлення особи батьківських прав після відібрання дитини, а також у випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Суд також зауважує, що при вирішенні питання відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав відповідно до ст.162 СК України здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) не є визначальним та правового значення для вирішення судом спору не має. При розподілі судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем не заявлялася вимога про відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору та не наводився попередній розрахунок, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача.

Outcome: approved