Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

31.07.2022 АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку (зареєстрований судом 10.08.2022), мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 17.12.2014 [PERSON] було відкрито картковий рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, розмір якого в подальшому збільшився до 5000,00 грн. 14.06.2018 відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство\~ Комерційний банк «Приватбанк». Позичальник [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Банк виконав умови договору, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами, а [PERSON] , в свою чергу, його порушив, чим спричинив заборгованість. [INFO] позичальник - [PERSON] помер. На виконання\~ вимог ст. 1281 ЦК України Банк 12.02.2020 направив до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора та 24.03.2020 отримав відповідь приватного нотаріуса Дерун А.А., в якій зазначено, що спадкоємцем померлого є [PERSON] . 05.08.2021 до спадкоємця позичальника було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 17.12.2014 становила 5178,37 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту. У зв`язку з цим, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 5178,37 грн. та судові витрати в розмірі 2481,00 грн. 19.09.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 19.09.2022 судом постановлено ухвалу про витребування у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун Анатолія Андрійовича, належним чином завіреної копії спадкової справи з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи/заповіти), щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , який проживав за адресою: [ADDRESS] . 04.10.2022 приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун А.А. подав до суду належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 91-221). В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову додано клопотання про розгляд справи у відсутності представника банку в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 19.10.2022 подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, просив відмовити АТ «КБ «Приватбанк» у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском строків визначених ст. 1281 ЦК України, оскільки він повідомив кредитора про смерть свого батька [PERSON] , протягом шести місяців з дня смерті - [INFO] . За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Судом встановлено, що 17.12.2014 [PERSON] підписав анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої приєднався до вказаних Умов та Правил і отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.\~ Отже, шляхом заповнення та підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідач погодився що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується копією анкети-заяви (а.с. 17), копією витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 18) та копією умов та правил надання банківських послуг (а.с. 19-52). Частиною другою статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, тому акцентуючи пропозицію Банку Відповідач підписом у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг визнає та погоджується на запропоновані Банком умови користування послугами Банку. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] на підставі вказаного договору наступні кредитні картки: [NUMBER] дата відкриття 25.01.2017, термін дії 05/19, [NUMBER] дата відкриття 08.09.2015, термін дії 09/19, [NUMBER] дата відкриття 26.03.2016, термін дії 03/20, [NUMBER] дата відкриття 26.03.2016, термін дії 03/20, [NUMBER] дата відкриття 30.12.2016, термін дії\~ 07/20 (а.с. 53). З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] (картрахунок [NUMBER] ) (а.с.16) вбачається, що старт карткового рахунку відбувся 08.09.2015, 10.12.2015 - встановлено кредитний ліміт 4000,00 грн., 19.10.2017 - збільшено кредитний ліміт 5000,00 грн. та 15.11.2018 - зменшено кредитний ліміт 0,00 грн.. Також, встановлено, що [INFO] позичальник - [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане Білоцерківським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Київській області від 06.11.2018 (а.с. 55). Як зазначає позивач, станом на дату смерті [PERSON] його заборгованість перед банком, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №б/н від 17.12.2014, становила 5178,37 грн., яка складається із заборгованість за простроченим тілом кредиту. Однак, розрахунок заборгованості, на думку суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України від 04.07.2018\~ № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №553/1325/14-ц та постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №61-517св18. Виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц). Як вбачається з виписки за договором №б/н від 29.11.2021 (а.с. 13-15), станом на 23.05.2019 наявна заборгованість позичальника у розмірі 5178,37 грн. та наявне внесення грошових коштів 23.05.2019 на погашення кредитних зобов`язань у розмірі 2826,72 грн., списання відсотків за використання кредитного ліміту на суму 178,62 грн. 01.12.2018, на суму 385,64 грн. 01.01.2019, на суму 420,36 грн. 01.02.2019, на суму 413,28 грн. 01.03.2019, на суму 494,14 грн. - 01.04.2019, та нарахування пені в розмірі по 100,00 грн. - 01.01.2019, 01.02.20109, 01.03.2019, 01.04.2019 відповідно, вже після смерті позичальника. Однак, банківська виписка за договором станом на 29.11.2021, яка в порушення вимог ст. 95 та ст. 175 ЦПК України, не засвідчена належним чином, є недопустимим доказом. Не засвідчені або не правильно засвідченні копії документів, є недопустимими доказами у справі і є підставою для скасування судового рішення у разі врахування їх під час розгляду справи. Дане підтверджується правовою позицією викладеною Верховним Судом у справі №904/8549/17 від 11 липня 2018 року. Тому, суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості, її розміру та приходить до висновку, що факт існування заборгованості позичальника [PERSON] у розмірі 5178,37 грн. не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами у своїй сукупності. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України»" та п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями Конституції України (ст.55), Цивільного кодексу України (зокрема, ч.1 ст.16), Цивільного процесуального кодексу України ( ст.4,12, 13), Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (ч.1. ст.7) передбачено, що суд захищає права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Враховуючи зазначене, юридична особа має право на позов виключно, у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав та інтересів іншою особою. У аналізі практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 Верховний Суд України вказав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Також, згідно зі ст.608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). За приписами ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України) «Здійснення права на спадкування» та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, це передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Обов`язок з відшкодування шкоди (яка в даному випадку для банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором) згідно зі ст.1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов`язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини. За змістом зазначених норм, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст. 1281, 1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1281,1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України\~ спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положенняст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише у разі прийняття майна у спадщину, у межах вартості успадкованого майна та у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця і, як наслідок, у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи. При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора необхідно з`ясувати коло спадкоємців, встановити належність спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартість отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 04.02.2021 року у справі № 587/381/15-ц. Відповідно до статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Недотримання кредитором передбачених ст.1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені ст.1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право на пред`явлення вимог до спадкоємців. Такий правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 в справі № 6-2962цс16, в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року № 14-53цс18. Отже, виходячи з положень статті 1281 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до спадкоємця повинно бути пред`явлено в судовому порядку протягом одного року від настання строку вимоги або ж протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2020 АТ «КБ «Приватбанк»\~ була направлена претензія кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України за вих. №SAMDNWFC00022101398 від 23.01.2020 до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори (а.с. 56-57, 58), яка 05.03.2020 була перенаправлена за належністю до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун Анатолія Андрійовича. З копії листа приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А. вих. №69/02-14 від 16.03.2020 (а.с. 67), вбачається, що приватний нотаріус Дерун А.А. повідомив кредитора АТ КБ Приватбанк» про отримання претензії кредитора до спадкоємців померлого [INFO] [PERSON] , заведення спадкової справи №4/2019 та видачу 30.10.2019 свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] . Вищезазначене узгоджується з матеріалами спадкової справи №4/2019 (а.с.91-221), з якої вбачається, що 15.03.2019 спадкоємець померлого [INFO] [PERSON] - [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дерун А.А. із заявою про прийняття спадщини та 30.10.2019 [PERSON] було видано свідоцтво про прийняття спадщини за законом, зареєстроване в реєстрі за №3102, свідоцтво про прийняття спадщини за законом, зареєстроване в реєстрі за №3103, свідоцтво про прийняття спадщини за законом, зареєстроване в реєстрі за №3104, свідоцтво про прийняття спадщини за законом, зареєстроване в реєстрі за №3105, спадщина згідно з яких складається із: земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0523486201:03:001:0082, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,3815 га, кадастровий номер 0523486200:02:003:0352, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Погребищенський район, Сніжнянська сільська рада; земельної ділянки площею 0,3625 га, кадастровий номер 0523486200:02:001:0129, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Погребищенський район, Сніжнянська сільська рада; земельної ділянки площею 3,2897 га, кадастровий номер 0523486200:02:005:0030, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Погребищенський район, Сніжнянська сільська рада. З матеріалів справи ( а.с. 218-221) вбачається, що АТ КБ Приватбанк» 23.01.2020, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, звернувся до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України, щодо включення кредиторської вимоги в спадкову масу, після померлого [INFO] [PERSON] , та дана вимога 05.03.2020 була направлена за належністю\~ до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А. Разом з тим, слід зазначити, що звернення до відповідної нотаріальної контори з претензією кредитора, суд до уваги не приймає, оскільки вимога адресована до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори не є ідентичною зверненню безпосередньо до спадкоємця, а відтак не є свідченням своєчасного звернення позивача саме до спадкоємця - відповідача по справі, оскільки, закон не пов`язує спеціальні строки звернення до спадкоємця з днем коли позивачу стало відомо про особу спадкоємця померлого боржника. З матеріалів справи (а.с. 60-62) вбачається, що\~ АТ КБ Приватбанк» на адресу спадкоємця [PERSON] 05.08.2021 направив лист-претензію за вих. № SAMDNWFC00022101398 від 20.07.2021, згідно якою позивач пред`явив свої вимоги. Виходячи з аналізу змісту норм ст. 1216, 1218, ч. 2 ст. 1220, ч. 3 ст. 1223 ЦК України, відповідно до яких з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов`язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зобов`язання правонаступників спадкодавця-боржника перед кредитором виникають з моменту смерті спадкодавця-боржника, у даному випадку з 03.11.2018. Отже, суд враховує обізнаність кредитора станом на 25.01.2019 про смерть позичальника [PERSON] , про що зазначено АТ «КБ «Приватбанк» у розрахунку заборгованості (а.с. 10), а тому у відповідності до ч. 3 ст. 1281 ЦК України право вимоги до спадкоємця [PERSON] у позивача виникло з моменту, коли йому стало відомо про смерть позичальника, тобто, з 25.01.2019, а шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до спадкоємця закінчився - 25.07.2019. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного суду від 09.03.2021 року у справі №450/2021/15-ц. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення кредитора до спадкоємця, оскільки позивач дізнався про смерть позичальника ще 25.01.2019, з моменту отримання інформації про смерть клієнта, що зазначено у розрахунку заборгованості доданого до позову, а вимоги до спадкоємця пред`явив лише 05.08.2021 шляхом направлення листа претензії та 31.07.2022 звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами\~ поштового зв`язку. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме\~ у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed