Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, згідно якого просять суд стягнути з відповідача на користь позивачів в рівних частках заборгованість за договором позики у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, відсотки за договором позики у розмірі 4 877 (чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) доларів США 40 центів, 3 % річних в сумі 3 501 (три тисячі п`ятсот один) долар США 50 центів та штраф у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок. Свої позовні\~вимоги мотивують\~тим,\~що 31.10.2019 [PERSON] (надалі - позикодавець) та [PERSON] (надалі - позичальник) уклали між собою договір позики № 31/10/19 (надалі - договір), за умовами якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець в свою чергу передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 60 000 $ (шістдесят тисяч доларів США). Передачу грошей було здійснено в момент підписання даного Договору. Відповідно до п. 2.2 Договору, остаточний розрахунок щодо повернення Позичальником суми позики має бути здійснено не пізніше 10.01.2020. Позикодавець свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши Позичальнику грошові кошти в сумі, визначеній п. 1 Договору. Позичальник, в свою чергу, зобов`язання за Договором не виконав, у встановлений п. 2.2 Договору строк суму позики не повернув, а також не сплатив відсотки за користування грошовими коштами, обумовлені п. 2.1 Договору. [INFO] [PERSON] помер, внаслідок чого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Дядковою Оленою Мирославівною відкрито спадкову справу № 1/2020 від 16.01.2020. Позивачки є його спадкоємицями першої черги, в рівних частках до майна померлого, які спадщину прийняли. Таким чином, вони набули в тому числі і права вимоги за договором позики № 31/10/19. Ухвалою суду від 10.01.2022 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 21.02.2022. 21.02.2022 та 29.03.2022 за клопотанням відповідача розгляд справи у підготовчому засіданні було відкладено на 29.03.2022 та 26.05.2022 відповідно. Ухвалою суду від 26.05.2022 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 29.06.2022. 29.06.2022 та 09.08.2022 за клопотанням відповідача розгляд справи по суті було відкладено на 09.08.2022 та 20.09.2022. Крім того, 20.09.2022 розгляд справи по суті було відкладено на 18.10.2022. В судове засідання 18.10.2022представник позивачів не з`явився, однак подав до суду письмову заяву, у якій просив провести розгляд справи за відсутності позивачів, заявлені позовні вимоги підтримують та просять суд їх задоволити. Відповідач в судове засідання вкотре не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток. Про причини неявки суд не повідомив, заяви чи клопотання про перенесення розгляду справи до суду не подав. Судова повістка направлена за адресою відповідача, за якою останній згідно з відповіддю з Управління державної Міграційної служби в Рівненській області № 04/79 від 04.01.2022 зареєстрований, повернута до суду з відміткою пошти про причини невручення: адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Приймаючи до уваги обмеження строків розгляду справи, які встановлені процесуальним законом, ненадання відповідачем доказів поважності неявки, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній документами в заочному порядку, оскільки зібрані матеріали справи містять всі необхідні докази для вирішення спору. Крім того, явка учасників справи у судове засідання не визнавалася судом обов`язковою. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 31.10.2019 [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) уклали між собою договір позики № 31/10/19 (договір), за умовами якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець в свою чергу передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 60 000 $ (шістдесят тисяч доларів США). Передачу грошей було здійснено в момент підписання даного Договору. Згідно з п. 2.1 договору, договір позики є відсотковим, відсоток за користування складає 3,5% міс. Відсотки виплачуються щомісячно, в сумі, що складає 2 100 $, виплата відсотків відбувається 04 числа кожного місяця. Відповідно до п. 2.2 договору, остаточний розрахунок щодо повернення Позичальником суми позики має бути здійснено не пізніше 10.01.2020. Судом встановлено, що позикодавець свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику грошові кошти в сумі, визначеній п. 1 договору. Позичальник, в свою чергу, зобов`язання за договором не виконав, у встановлений п. 2.2 договору строк суму позики не повернув, а також не сплатив відсотки за користування грошовими коштами, обумовлені п. 2.1 Договору. Доказів протилежного відповідачем суду не подано. [INFO] [PERSON] помер, внаслідок чого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Дядковою Оленою Мирославівною відкрито спадкову справу № 1/2020 від 16.01.2020. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини, визначені у частинах третій і четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як стверджується повідомленням приватного нотаріуса Дядкової О. М. від 14.07.2020 № 99/02-14, позивачки після смерті [PERSON] спадщину прийняли, є спадкоємицями першої черги в рівних частках до майна померлого. Таким чином позивачки набули в тому числі і права вимоги за договором позики №31/10/19. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно статей 192, 524 та 533 ЦК України, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. При цьому, чинне законодавство не містить заборони на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Отже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, ч. 1 та ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з приписами частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом враховується, що виплата передбачених договором та встановлених статтями\~1061,\~1070 ЦК України\~процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після припинення договору позики проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення\~статті 1070 ЦК України\~до\~\~правовідносин, які виникли після припинення договору позики, не застосовуються. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як стверджується матеріалами справи, відповідач зобов`язався повернути кошти в термін до 10.01.2020 Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання, передбачені договором позики, не виконує, а саме кошти не повертає та не сплачує відсотки за їх користування, а тому наявні підстави для стягнення основного боргу в розмірі у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США та відсотки за договором позики у розмірі 4 877 (чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) доларів США 40 центів (за період з 01.11.2019 по 10.01.2020). Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 3 501 (три тисячі пятсот один) долар США 50 центів за період з 11.01.2020 по 21.12.2021 суд керується таким. У контексті статей\~524,\~533-535,\~625 ЦК України,\~грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У\~статті 625 ЦК України\~визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами\~закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). При цьому суд враховує, що грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті - доларах США, тому при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду та підтверджується таким. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому\~Основний Закон\~не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У\~статті 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або\~законом\~чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема договору позики, не суперечить чинному законодавству. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження\~\~№ 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18)\~від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Отже, як позика так і нарахування на неї мають здійснюватися в тій валюті, яка була предметом договору позики, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті. Подібний висновок зроблено й у постановах\~\~Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49\~Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Саме таким чином необхідно діяти у випадку примусового виконання грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду\~від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Суд погоджується з вірністю проведеного позивачками розрахунку 3% річних, а тому з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню 3% річних в сумі 3 501 (три тисячі п`ятсот один) долар США 50 центів. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок необхідно зазначити, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За змістом пунктом 2.5 договору позики, невиконання позичальником умов даного договору щодо повернення позики у встановлені п. 2.2 строки тягне за собою відповідальність у вигляді обов`язку сплати позичальником штрафу у розмірі 3 000, 00 грн. Оскільки відповідачем не виконано умови договору позики і отримана грошова сума у встановлений договором строк не повернута, з нього слід стягнути на користь позивачок штраф у розмірі 3 000, 00 грн. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене вище та враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, а тому з останнього на користь позивачок підлягає стягненню в рівних частках заборгованість за договором позики у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, відсотки за договором позики у розмірі 4 877 (чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) доларів США 40 центів, 3 % річних в сумі 3 501 (три тисячі пятсот один) долар США 50 центів, штраф у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок. Крім того, відповідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачок підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 5 675 (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок кожній.

Outcome: approved