Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою. 09 лютого 2022 року позивачка уточнила свої позовні вимоги і просила суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування позивачці житлову кімнату №1-2, площею 9,8 кв.м., виділити у користування відповідачам [PERSON] , [PERSON] житлову кімнату 1-5 площею 19,2 кв.м.; приміщення - 1-1- передпокій площею 6,5 кв.м., 1-3 кухня площею 9,2 кв.м., 1-4 санвузол площею 2,8 кв.м., І балкон 2,2 площею 1,8 кв.м. залишити в спільному користуванні співвласників, зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні виділеною їй кімнатою та місцями загального користування у квартирі, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначивши, що квартира [ADDRESS] належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності. Відповідно до технічного паспорту, складеного станом на 28 вересня 2021 року, квартира [ADDRESS] , є двохкімнатною, житлова площа якої 29,0 кв.м., загальна площа 49,3 кв.м., і яка складається з таких приміщень 1-1- передпокій площею 6,5 кв.м., 1-2 житлова кімната площею 9,8 кв.м., 1-3 кухня площею 9,2 кв.м., 1-4 санвузол площею 2,8 кв.м., 1-5 житлова кімната площею 19,2 кв.м., І балкон 2,2 площею 1,8 кв.м. В спірній квартирі зареєстровані тільки сторони по справі. На теперішній час між сторонами по справі виникають конфлікти щодо порядку користування квартирою, оплати витрат на утримання будинку та оплати комунальних послуг, користування місцями загального користування, а тому позивач звернулася до суду та просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши у користування позивачці житлову кімнату №1-2, площею 9,8 кв.м., виділити у користування відповідачам [PERSON] , [PERSON] житлову кімнату 1-5 площею 19,2 кв.м.; приміщення - 1-1- передпокій площею 6,5 кв.м., 1-3 кухня площею 9,2 кв.м., 1-4 санвузол площею 2,8 кв.м., І балкон 2,2 площею 1,8 кв.м. залишити в спільному користуванні співвласників, зобов`язати [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні виділеною їй кімнатою та місцями загального користування у квартирі, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10\~000 грн. та судові витрати. Відповідно до розпорядження Верховного суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» №16/0/9-22 від 06.04.2022 та відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ Лозівського міськрайонного суду Харківської області на Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана судова справа надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Подорець О.Б. Ухвалою суду від 23 червня 2022 року прийнято до свого провадження справу та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.08.2022 закрито підготовче провадження та справу призначено по суті. 18 жовтня 2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. Позивачка у судове засідання не з`явилися, 12.10.2022 надала до суду заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність за наявними в матеріалах справи доказами, без виклику свідків та її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, розглянувши справу у заочному провадженні. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідачів, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Судову повістку отримали 16.09.2022, що підтверджується повідомленням про вручення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності сторонам по справі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 15 серпня 2006 року, виданого згідно розпорядження №319/1 від 15 серпня 2006 року (а.с.13) Зареєстрованими в спірній квартирі є - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.21) Як вбачається з технічного паспорту, складеного станом на 28 вересня 2021 року, квартира [ADDRESS] , є двохкімнатною, житлова площа якої 29,0 кв.м., загальна площа 49,3 кв.м., і яка складається з таких приміщень 1-1- передпокій площею 6,5 кв.м., 1-2 житлова кімната площею 9,8 кв.м., 1-3 кухня площею 9,2 кв.м., 1-4 санвузол площею 2,8 кв.м., 1-5 житлова кімната площею 19,2 кв.м., І балкон 2,2 площею 1,8 кв.м (а.с.16-20). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області 11.09.2020 (а.с.12). Між сторонами склались неприязні стосунки і відповідачі перешкоджають позивачці у користуванні спірною квартирою, що підтверджується актом опиту осіб, листами Лозівського районного ВП ГУНП в Харківській області від 04.08.2021, від 01.10.2021, від 16.09.2021, заявою [PERSON] до начальника Лозівського районного ВП ГУНП в Харківській області від 13.10.2021 про вчинення домашнього насильства (а.с.22-23, 32, 33, 34, 35). Крім того, заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05.11.2020 [PERSON] усунуто перешкоди у здійснені права користування квартирою [ADDRESS] шляхом вселення та зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, яке постановою Харківського апеляційного суду від 30.03.2021 залишено без змін (а.с.24.26, 28-30). Відповідно\~до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Як вбачається з положень\~статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до частини 3\~статті 319 ЦК України\~усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно вимог ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. За\~ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до положень\~ст.\~368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. 1\~ст. 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно ст. ст.\~317,\~319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно\~ст. 155 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. В п. 6\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»\~зазначено, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. 04 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 вказав, що відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша\~статті 356 ЦК України). Відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначене узгоджується з\~правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15. Враховуючи виникли стосунки між сторонами, неможливість сторін у добровільному порядку встановити порядок користування спільним майном, з урахуванням статей\~358,\~391 ЦК України, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме - встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] - виділити позивачу [PERSON] житлову кімнату площею 9,8 кв.м, а відповідачам [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату площею 19,2 кв.м та балконом, решту приміщень передпокій, кухню, санвузол залишити в спільному користуванні співвласників. Оскільки балкон у спірній квартирі розташований у кімнаті, яку позивач просить виділити відповідачам, то спільне користування цим балконом буде порушувати права відповідачів. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10\~000 грн., суд зазначає наступне. Згідно з приписами\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23\~ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що неправомірними діями відповідача [PERSON] позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях у зв`язку із перешкодами у користуванні її власністю та єдиним житлом, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням засад розумності та справедливості, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 2000 гривень, яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, а тому в цій частині позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає до стягнення сплачений судовий збір в розмірі 908 грн. Доказів того, що судовий збір було сплачено у більшому розмірі, матеріали справи не містять, а позивачем відповідних доказів не надано. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представником позивача до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію Договору про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2021 року, в якому у п.1.3 сторони погодили адвокатський гонорар у розмірі 3000 грн.; ордер адвоката; детальний опис наданих послуг за Договором про надання правничої допомоги від 11 жовтня 2021 року; квитанцією на суму 3000 грн. Оцінивши надані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у розмірі 3000 грн. обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості. Підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу судом не встановлено. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача на відшкодування понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Outcome: partial