Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до [INFO] , у період шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2010 року з [PERSON] на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12.11.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2011 року рішення суду від 13.12.2010 року у частині розміру аліментів змінено, стягнуто з [PERSON] на користь відповідачки аліменти у розмірі Ѕ частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму. 13.05.2019 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у вказаній справі. 17.12.2021 року головним державним виконавцем Деснянського відділу ДВС у м. Києві Вахрушевою Р.М. відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа про стягнення аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 27.07.2022 року з грудня 2011 року по жовтень 2019 року позивач був працевлаштований, отримував невисоку заробітну плату. Однак з листопада 2019 року до серпня 2021 року позивач не працює, нарахування аліментів здійснюється, виходячи із середньої заробітної плати працівника для цієї місцевості. 22.05.2021 року позивач вдруге одружився, у нього народився син [PERSON] , [INFO] . На даний час позивач перебуває на обліку в управління соціального захисту населення та отримує допомогу при народження дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» у розмірі 860, 00 грн. щомісячно. Інших джерел доходів позивач не має. Народження другої дитини у 2021 році, перебування позивача у декретній відпустці, отримання державної допомоги як єдиного джерела доходів, відсутність працевлаштування є суттєвою зміною матеріального та сімейного стану платника аліментів, у зв`язку з чим позивач просить суд зменшити розмір аліментів до 1/6 частини від заробітку (доходу). Крім того, позивач вказує про те, що відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 27.07.2022 року розмір заборгованості становить 235368, 93 грн. Найбільша заборгованість зі сплати аліментів у позивача утворилась у період з листопада 2019 року по серпень 2021 року, коли розмір аліментів нараховувався, виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Але в цей час позивач взагалі не був працевлаштований, до цього отримував заробіток ближчий до мінімальної заробітної плати. Крім того, визначений судом розмір аліментів є надмірно завищеним, оскільки у позивача ніколи не існувало обставин, що свідчили б про те, що він має можливість сплачувати аліменти у розмірі половини своїх доходів. На підставі викладеного позивач просить частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, а саме зменшити розмір заборгованості за період з листопада 2019 року по серпень 2021 року з 194623, 50 грн. до 97311, 75 грн. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову та просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі до 20.04.2010 року. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2010 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 100 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12.11.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.03.2011 року рішення суду від 13.12.2010 року у частині розміру аліментів змінено, стягнуто з [PERSON] на користь відповідачки аліменти у розмірі Ѕ частини зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму. 13.05.2019 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист у вказаній справі. 17.12.2021 року головним державним виконавцем Деснянського відділу ДВС у м. Києві Вахрушевою Р.М. відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа про стягнення аліментів. Як вбачається з Розрахунку заборгованості по аліментам Деснянського РВ ДВС м. Київ станом на 27.07.2022 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 235368, 93 грн. У своїх позовних вимогах позивач просить суд зменшити розмір аліментів, посилаючись на те, що у нього народилася у 2021 році друга дитина, він на даний час перебуває у декретній відпустці, доходу не має, окрім державної допомоги на дитину. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначених рішенням суду, змінюється за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому слід зазначити, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. За правилами ст. 191 СК України, лише для стягнення аліментів встановлено час, з якого вони присуджуються, а зменшення розміру аліментів відбувається за загальними правилами, а саме з моменту набрання рішенням суду законної сили. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 22.05.2021 року позивач [PERSON] одружився із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до довідок Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат від 15.06.2022 року, Деснянського управління соціального захисту населення від 01.08.2022 року, АТ КБ «ПриватБанк» позивач [PERSON] перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та отримує допомогу при народженні дитини відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (разову у розмірі 10320, 00 грн. та з 01.07.2021 року - щомісячну 860, 00 грн.). Інших джерел доходів позивач не має, не зареєстрований як ФОП, майно та транспортні засоби у позивача відсутні, що підтверджується відповідними відповідями на запити державного виконавця. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Слід зазначити, що позивач у своїх позовних вимогах стверджує про те, що у нього змінилося матеріальне становище, оскільки він офіційно не працює, перебуває у декретній відпустці, у нього народився син. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено діючими законами України, прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років встановлений з 01.01.2022 року у розмірі 2618, 00 грн., але даний розмір кожні півріччя зростає. Суд вважає, що при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню на утримання дитини, суд повинен перш за все враховувати інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, при цьому враховувати розмір доходу відповідача, але не надавати цьому пріоритет, оскільки розмір заробітної плати є мінливим. При цьому у разі зміни доходу відповідача позивачка вимушена буде знову звертатися до суду для вирішення питання про збільшення розміру аліментів, втрачаючи при цьому час, що позначиться на рівні життя неповнолітньої дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Суд також звертає увагу на те, що при вирішенні даного спору суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, з балансу між інтересами дитини, правами батьків і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць. Статтею 192 СК України, дійсно, передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Поряд з цим згідно висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншими. В цьому контексті зміна сімейного стану відповідача, а саме народження дитини в іншому шлюбі, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються судом на утримання дочки від попереднього шлюбу. Судом встановлено, що позивач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, має можливість працювати та отримувати дохід, при цьому перебуває у декретній відпустці, будь-яких інших належних та допустимих доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів на утримання дочки не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, а також те, що розмір стягуваних аліментів за судовим рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормам діючого Сімейного кодексу України, а тому суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів, відмовити. Що стосується позовних вимог про звільнення від заборгованості по аліментам, то слід зазначити наступне. Обгрунтовуючи дані позовні вимоги, позивач просить частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, а саме зменшити розмір заборгованості за період з листопада 2018 року по серпень 2021 року, мотивуючи це тим, що найбільша заборгованість зі сплати аліментів у позивача утворилась у період з листопада 2019 року по серпень 2021 року, коли розмір аліментів нараховувався, виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, але в цей час позивач взагалі не був працевлаштований, до цього отримував заробіток ближчий до мінімальної заробітної плати. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо). Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 27.07.2022 року, розмір заборгованості становить 235368, 93 грн. Як зазначає позивач, найбільша заборгованість утворилась у позивача у період з листопада 2019 року по серпень 2021 року, у той час, коли розмір аліментів було нараховано виконавчою службою, виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Саме за цей період позивач і просить його звільнити від сплати заборгованості, оскільки він не працював, не мав доходу. Але посилання позивача на те, що він не мав постійного місця роботи у той період, а відповідно і постійного доходу, а тому не мав можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі, як на підставу для звільнення його від сплати заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у нього існували будь-які обмеження, що перешкоджали б йому працевлаштуватися, отримувати дохід та своєчасно сплачувати аліменти. Враховуючи викладене вище, встановлені у справі обставини, досліджені судом докази, а також той факт, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості по аліментам слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed