Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Містер Кеш» (попередня назва Товариство з обмеженою відповідальністю «Еквіфін Україна» про визнання кредитного договору недійсним та просить визнати недійсним пункт 13.3. Кредитного договору №105865-М від 10.10.2020р., визнати кредитний договір №105865-М від 10.10.2020 року між позивачем та відповідачем недійсним у цілому. В обґрунтування позову зазначає, що у грудні 2020 року їй почали надходити дзвінки від працівників відповідача, з яких вона дізналась про те, що нею укладено Кредитний договір з ТОВ «Еквіфін Україна» №105865-М. Копію Кредитного договору отримала від відповідача наприкінці грудня 2020 року. Проте, як вказує позивач, вона не підписувала вказаний договір, що має наслідком визнання його нікчемним. Також зазначає, що в неї немає підтвердження того, що гроші кредитодавцем їй передавались, а, отже, договір не може вважатись укладеним. Крім того, у спірному договорі відсутні істотні умови, передбачені законодавством, а саме: відсутні підписи сторін (ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 207 Цивільного кодексу України), не зазначено строк внесення фінансового активу (строк, на який надається кредит) та умови взаєморозрахунків (ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Крім того, на її думку, відповідачем не було письмово повідомлено всю необхідну інформацію щодо умов Договору в порушення вимог Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому п. 13.3. Кредитного договору встановлені вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором, що є несправедливими умовами. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18.01.2021р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач не погоджується з думкою позивача, про що зазначив у відзиві, який доданий до матеріалів справи. Відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що згідно з п. 1 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Позивач зайшла на веб-сайт відповідача, де вона мала змогу ознайомитись з текстом примірного Кредитного договору, Правилами, інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією товариства, фінансовим звітом тощо. Надалі позивач пройшла реєстрацію в Ініформаційно-телекомунікаційній системі товариства, що свідчить про те, що вона ознайомилася з Правилами та іншою наданою їй інформацією. Під час здійснення реєстрації позивач пройшла процедуру ідентифікації в ІТС товариства, надала згоду на обробку персональних даних шляхом проставлення в ІТС товариства електронної відмітки в порядку, передбаченому ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», створила особистий кабінет, пройшла процедуру верифікації своєї платіжної картки, на яку в подальшому були перераховані кредитні кошти, ознайомилася в особистому кабінету з паспортом продукту «Споживчий кредит». Надалі для безпосереднього оформлення кредиту обрала бажану суму кредиту та строк кредитування, ознайомилась з текстом кредитного договору, що пропонувався для укладання, Правилами, інформацією, зазначеною в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншою необхідною інформацією. Після прийняття відповідачем позитивного рішення щодо надання кредиту позивачу, відповідач зробив позивачу пропозицію в особистому її кабінеті укласти електронний кредитний договір, який містив усі істотні умови і з якими позивач мала можливість ознайомитись до моменту укладення кредитного договору. Після прийняття пропозиції позивач уклала з відповідачем електронний кредитний договір, який був підписаний нею у відповідності до вимог ч. 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою одноразового електронного підпису одноразовим ідентифікатором, після чого позивач отримала кредит у сумі 8 000,00 грн. на свою платіжну картку. Укладений Кредитний договір було розміщено в особистому кабінеті позивача та примірник Кредитного договору було відправлено на електронну адресу позивача, яку вона зазначила під час проходження реєстрації в ІТС товариства. Щодо твердження позивача про вимогу сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації в разі невиконання зобов`язань за договором, то, на думку відповідача, до пункту 13.3. Кредитного договору не можуть застосовуватися положення пункту 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також відповідач звертає увагу суду на те, що ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим. Також відповідачем надані документи, зокрема, протокол №0208/21 від 02.08.2021р., виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, з яких вбачається, що ТОВ «Еквіфін Україна» змінило найменування на ТОВ «Містер Кеш». Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02.08.2022р. справу за позовом [PERSON] передано за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14.09.2022р. прийнято до провадження справу №757/1033/21-ц, ухвалено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частини 3 та 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлюють, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідності до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» цей Закон регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладення електронного договору. За частиною 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Положення частини 6 даної статті Закону передбачають шляхи надання відповіді особи, якій адресова пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчиненні дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначені форми підписання електронного правочину: електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що елекронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. До матеріалів справи наданий Кредитний договір №105865-М від 10.10.2020р., за яким, як позичальник, виступає [PERSON] , як кредитор, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еквіфін Україна» назва змінена на ТОВ «Містер Кеш». Так, у Кредитному договорі визначено, що кредитор зобов`язується надати позичальнику в користування грошові кошти (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов цього Договору. Пунктом 2.2. Кредитного договору визначено, що кредит видається в національній грошовій одиниці України - гривні, в безготівковій формі, шляхом перерахування суми кредиту на платіжну картку, вказану позичальником у заявці на отримання кредиту. Згідно з п. 2.3. Кредитного договору тип кредиту - кредит. Згідно з п. 2.4. Кредитного договору мета отримання кредиту - для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (споживчі цілі). За пунктом 2.5. Кредитного договору процентна ставка - фіксована. Пунктом 2.6. Кредитного договору визначені умови надання кредиту, а саме: сума кредиту - 8 000,00 грн.; строк кредиту - з 10.10.2020р. по 08.11.2020 включно; запланована дата повернення кредиту - 08.11.2020р.; за користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти за акційною процентною ставкою в розмірі 0,66% від суми кредиту за кожен день користування кредитом; реальна річна процентна ставка за користування кредитом станови 240,9%. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом, а саме за період з дати видачі кредиту і до запланованої дати повернення кредиту включно; загальна вартість кредиту становить 9 584,00 грн.; сума повернення - 9 584,00 грн. Судом встановлено, що Кредитний договір укладений шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Так, у розділі 17 Кредитного договору «Реквізити й підписи сторін» під реквізитами позичальника містяться електронні дані у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, які призначені для ідентифікації позичальника, використовуються ним як підпис та відповідають вимогам електронного підпису одноразовим ідентифікатором, встановленим п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», а також вимогам ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» щодо підписів у сфері електронної комерції. Жодних доказів на підтвердження того, що спірний Кредитний договір укладений та підписаний іншою особою, яка шахрайським способом отримала від відповідача кредитні кошти від імені позивача, позивачем до матеріалів справи не надано. Доводи позивача про те, що йому не була надана інформація, необхідна для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору, спростовується пунктом 11.8. Кредитного договору, в якому зазначено, що позичальник підтверджує, що до укладення цього Договору отримав від кредитора всю необхідну інформацію про кредит і умови кредитування відповідно до норм чинного законодавства України (в т.ч. відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів»), що надана інформація є повною, зрозумілою і надана без нав`язування придбання фінансової послуги кредитора, що позичальник ознайомлений з Правилами надання коштів у кредит, які є невід`ємною частиною Договору, і з Політикою конфіденційності. Також наданими відповідачем документами, а саме довідками АТ КБ «Приватбанк» підтверджено перерахування позивачу 8 000,00 грн. Щодо несправедливих умов, які, як вказує позивач, включені до п. 13.3. спірного Кредитного договору, слід зазначити таке. Так, п. 13.3. Кредитного договору сторони передбачили, що в разі, якщо позичальник надав кредитору неправдиві, недостовірні дані та інформацію стосовно своєї особистості, роду занять та свого фінансового стану, кредитор має право вимагати від позичальника виплати штрафу в розмірі 10 000,00 грн. за кожен факт такого порушення. Позичальник зобов`язується виплатити штрафні санкції протягом 7 календарних днів з моменту отримання відповідного повідомлення від кредитора за допомогою електронної пошти та/або за допомогою смс-повідомлення. Виплата штрафних санкцій не звільняє позичальника від виконання зобов`язань, передбачених цим Договором. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктом 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Суд не погоджується з доводами позивача щодо недійсності п. 13.3. Кредитного договору з урахуванням положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки визначений розмір штрафу передбачено застосовувати в разі надання відповідачем неправдивої, недостовірної інформації та даних стосовно своєї особистості, роду занять та свого фінансового стану. При належному виконанні відповідних договірних зобов`язань він не застосовується. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638,1056-1 ЦК). Крім того, слід зазначити, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв`язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в суду немає правових підстав для задоволення позову (правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 25.12.2013рокув справі №6-94цс13). Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed