Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

06.01.2022 року [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , в обґрунтування якого зазначив наступне. Квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та третім особам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 06.01.1998 року. За вище вказаною адресою зареєстровані окрім позивача та третіх осіб зареєстровані відповідач [PERSON] та [PERSON] . З 12.10.2007 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньок. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2019 року, яке набрало законної сили 17.12.2019 року, шлюб між подружжям розірвано. З моменту реєстрації в квартирі та до розлучення відповідач ніколи не проживала за вказаною адресою, витрати на житлово-комунальні послуги не компенсувала, оскільки володіє іншим майном, яке їй належить на праві приватної власності. Після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою для набуття відповідачем права користування житловим приміщенням позивача. Однак, відповідач відмовляється в добровільному порядку знятися з місця реєстрації. Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинив, житловим приміщенням відповідач не користується без поважних причин майже три роки. Перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку в квартирі за вище вказаною адресою, завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюються з розрахунку кількості зареєстрованих осіб. Також у позивача виникають труднощі в отриманні субсидії на оплату комунальних послуг. Ухвалою судді від 14.01.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи. Відповідач [PERSON] у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не подала, в зв`язку з чим суд відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим судом про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Свої інтереси довірив представляти [PERSON] , яка надала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою судом про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими судом про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. [PERSON] , [PERSON] надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Причини неявки третьої особи [PERSON] суду не відомі. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Квартира за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить позивачу [PERSON] та третім особам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло, виданого Комунарською районною радою 06.01.1998 року (а.с. 4). 20.04.1998 року квартира за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована ЗМБТІ на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло, виданого Комунарською районною радою 06.01.1998 року, про що записано у реєстровій книзі за № 238р. № 36465. У квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: позивач [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також у квартирі за вище вказаною адресою зареєстроване місце проживання відповідача по справі. Відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача [PERSON] . Сторони з 12.10.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох доньок. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2019 року, яке набрало законної сили 17.12.2019 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Як вбачається з актів про не проживання і відсутності особистих речей, складених за підписом сусідів 05.05.2021 року, 16.08.2021 року, 05.10.2021 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з 01.01.2016 року фактично за вказаною адресою не проживає, її особистих речей не виявлено, спальних місць та інших ознак, що вказують на фактичне проживання відповідача за даною адресою також не має (а.с. 5, 6, 7). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] за адресою реєстрації не проживає, будь-яких витрат на утримання квартири не несе, перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинив. Реєстрація відповідача за вказаною вище адресою, завдає позивачу збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюються з розрахунку кількості зареєстрованих осіб. Також у позивача виникають труднощі в отриманні субсидії на оплату комунальних послуг. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди. Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним. Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ст. 405 ЦК України членом сім`ї власників житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4 ст. 71 цього Кодексу. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтво про смерть. Відповідач не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку. Таким чином, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що відповідач [PERSON] понад три роки не мешкає у спірній квартирі, не є її власником, не несе обов`язків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишається зареєстрованою у спірній квартирі, що спричиняє позивачу додаткові матеріальні витрати за прописаного відповідача, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved