Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

21 листопада 2019 року з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотокругу Руденко В.А., Друга дніпровська держнотконтора, Регіональне представництво Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Дніпропетровській області про визнання заповіту недійсним. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року цивільну справу було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2020 року від КП «ДМБТІ» було витребувано відомості про об`єкт нерухомого майна, право власності на який було зареєстровано за [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року від КЗ «ДКОШМД» ДОР та КЗ «ДЦПМСД № 5» амбулаторії № 6 медичну документацію про лікування [PERSON] за період з 2007 року по 2017 року включно. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року від Департаменту охорони здоров`я населення ДМР витребувано відомості про лікування [PERSON] за період з 2010 року по 2017 рік включно, від Департаменту охорони здоров`я населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про перебування [PERSON] в медичних закладах м. Дніпра за період з 2010 року по 2017 рік включно. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2022 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму позові посилалася на те, що [INFO] померла її баба, [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . Вона з 1999 року і до смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , проживали у цьому будинку, позивач доглядала за бабою та вела з нею спільне домашнє господарство. 02 червня 2017 року позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте, нотаріус повідомив, що відповідно до заповіту від 19 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Руденко В.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 124, усе належне їй майно вона заповіла [PERSON] . Батько позивача, рідний син [PERSON] , померлої [INFO] , та брат відповідача [PERSON] , [PERSON] помер [INFO] . Про складення померлою [PERSON] заповіту позивачеві нічого не було відомо, за своє життя [PERSON] неодноразово повідомляла, що після її смерті спірний будинок та інше майно перейде у власність до [PERSON] . Відповідач зареєстрований і проживає окремо, стосунків сторони не підтримують. Останні декілька років баба позивача постійно хворіла, майже не виходила з будинку, та інколи у неї були тимчасові розлади розумової діяльності, вона погано пам`ятала події, плутала ситуації, що свідчить про можливий психічний розлад на момент складання спірного заповіту. [PERSON] скористався психічним розладом [PERSON] , використавши це у своїх корисних цілях, та організував складання заповіту людиною похилого віку, яка не усвідомлювала характер своїх дій та не могла ними керувати внаслідок психічного розладу здоров`я. Зміст заповіту суперечить волі спадкодавця, яку остання висловлювала за життя у присутності позивача, а також, що єдиним спадкоємцем стала особа, яка не має потреби у поліпшенні житлових умов, оскільки є достатньо заможною людиною. Спірний заповіт посвідчений у населеному пункті, де проживає відповідач, усі документи на будинок перебувають у нього, якими він заволодів таємно від позивача під час одного з візитів до [PERSON] . Іншого житла позивач не має, є спадкоємцем першої черги за правом представлення. Просила визнати недійсним заповіт [PERSON] від 19 лютого 2016 року, померлої [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А. і зареєстрований в реєстрі за № 124. У судове засідання позивач не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, електронною поштою направила до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибути у судове засідання через надзвичайні обставини, викликані обстрілами міста проживання сторони по справі. Судом не вбачається підстав для відкладення судового засідання, оскільки провадження у справі Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було відкрито 01 грудня 2017 року, стороною позивача було викладено свою позицію в позовній заяві. Станом на час судового розгляду справи по суті 10 жовтня 2022 року повітряна тривога відсутня, доказів неможливості бути присутньою у судовому засідання судові надано не було, крім того інтереси позивача по справі представлено адвокатом (т. 2 а.с. 170). Також, судом враховується та обставина, що стороною позивача заяви про відкладення підготовчих засідань були подані неодноразово (т. 1 а.с. 122, 149, 159, 164, 173, т. 2 а.с. 113, 125-126, 169, 184, 186, т. 3 а.с. 58, 90-91, 138-140), тому відкладення судового розгляду буде сприяти затягуванню розгляду справи та порушенню процесуальних строків, визначених чинним ЦПК України. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності, проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Руденко В.А. у своїй заяві до суду справу просила розглядати за її відсутності та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Третя особа Друга дніпровська державна нотаріальна контора у своїй заяві до суду справу просила розглядати за відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства. Третя особа Регіональне представництво Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Дніпропетровській області у своєму клопотанні до суду просила справу розглядати за відсутності представника третьої особи. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, у своїй заяві розгляд справи просила відкласти. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на домоволодіння від 19 лютого 1991 року 56/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (раніше Дніпропетровськ) належить [PERSON] (т. 2 а.с. 163), право власності на які у встановленому порядку зареєстровано в БТІ в реєстрову книгу № 355 за реєстровим № 7 (т. 2 а.с. 162, 163 оберт). 19 лютого 2016 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А. і зареєстрований в реєстрі за № 124 (т. 1 а.с. 98), яким все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, та все те, що буде належати їй на час смерті, а також майнові права та її обов`язки на час смерті, заповіла [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла (т. 2 а.с. 33). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на 56/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . [PERSON] є сином [PERSON] , померлої [INFO] (т. 2 а.с. 42). [PERSON] є онукою [PERSON] , померлої [INFO] (т. 2 а.с. 36 оберт-37 оберт), та дочкою [PERSON] , померлого [INFO] (т. 2 а.с. 37), який є сином померлої [PERSON] (т. 2 а.с. 37 оберт). 02 червня 2017 року [PERSON] звернулася до Другої дніпровської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 2 а.с. 32 оберт). 15 червня 2017 року [PERSON] звернувся до Другої дніпровської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 2 а.с. 32). Постановою Другої дніпровської держнотконтори від 14 листопада 2017 року [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у порядку представлення на домоволодіння [ADDRESS] , належного [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 2 а.с. 58). Згідно з ч.\~1\~ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є\~справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.\~1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права. Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Предметом спору у справі, що переглядається, є заповіт від 19 лютого 2016 року, складений [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Руденко В.А. і зареєстрований у реєстрі за № 124. Спірний заповіт записаний нотаріусом зі слів [PERSON] , заповіт до підписання прочитаний уголос особисто заповідачем і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса. При складанні заповіту нотаріусом встановлено особу заповідача, дієздатність заповідача перевірено та роз`яснено зміст ст.ст. 1241, 1248, 1307 ЦК України. Факт того, що вказані запис та підпис здійснені особисто спадкоємцем позивачем не оспорюється. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. Відповідно до положень ст.ст. 1233, 1234\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд, про що зазначено приписами ч.\~1\~ст.\~12 та ст. 1234 ЦК України. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас, загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Відповідно до приписів ч. 1 ст.\~1257\~ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Нормативно-правовим обґрунтуванням визнання спірного заповіту недійсним [PERSON] вказувала відсутність волевиявлення заповідача [PERSON] під час складання заповіту, неможливість спадкодавця усвідомлювати значення свої дій та неможливість ними керувати у зв`язку з психічним розладом. Відповідно до положень ст. ст. 5, 15, 16\~ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності наступних умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Так у позовній заяві стороною позивача зазначено про намір після відкриття провадження по справі заявити клопотання про призначення експертизи. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 58) провадження по справі було відкрито, про що позивачеві було достеменно відомо. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2019 року справу було передано за підсудністю на розгляд Ленінському районному судові м. Дніпропетровська та ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2019 року цивільну справу прийнято до розгляду і призначено підтовче засідання, підготовче провадження було закрито ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2022 року. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2833цс16, відповідно до положень ч. 1 ст.\~225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. При цьому, суд наголошує на тому, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України, що імперативно встановлено положеннями статті 110 ЦПК України. Позивачем неодноразово були подані заяви про витребування доказів, зокрема з медичних установ та Департаментів охорони здоров`я Дніпровської міської та Дніпропетровської обласної рад, на виконання яких судові було направлено витребувані докази за їх наявності. Інших доказів, які би могли свідчити про підтвердження обставин, викладених позивачем у позовній заяві з приводу відсутності у заповідача [PERSON] , померлої [INFO] , про розпорядження належним їй майном, майновими правами і обов`язками на момент смерті, волі, вказаної у заповіті, [PERSON] судові надано не було, клопотання про їх витребування або забезпечення у разі неможливості самостійно надати їх судові, також стороною позивача заявлено не було. Стороною позивача клопотання про призначення судової експертизи заявлено не було, не зважаючи на тривалий строк проведення підготовчого провадження по справі, тривалість якого не залежала від волі суду. Оскільки позивачем не заявлялось клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи психічного стану спадкодавця (заповідача) на час складання заповіту, суд позбавлений права з власної ініціативи призначати таку експертизу, а тому доводи позивача, що спадкодавець, внаслідок похилого віку і в міру вікових особливостей під час складання заповіту, не могла повною мірою розуміти значення своїх дій, суд до уваги не приймає, вважає їх такими, що не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Крім цього, суд звертає увагу, що у бланку заповіту міститься підпис [PERSON] , а також засвідчення нею прочитання тексту заповіту вголос у присутності нотаріуса. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити, оскільки позивачем не доведено обставини перебування [PERSON] в момент складання заповіту від 19 лютого 2016 року у стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у загальному розмірі 703 грн. 60 коп. (т. 1 а.с. 34, 155а, 156 а) слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed