Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області із позовом про визначення місця проживання дитини та встановлення порядку спілкування з дитиною, посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду Волинської області від 16 березня 2016 року розірвано, та під час якого у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Вказуючи, що після розірвання шлюбу між нею та колишнім чоловіком почали виникати конфлікти з приводу місця проживання дитини, яку відповідач забирає від неї та вимагає, щоб та проживала з ним, що негативно впливає на здоров`я дитини, відповідач не займається належним чином вихованням дочки, а вона має постійне місце проживання, де створені усі належні умови для життя та розвитку дитини,то просила визначити місце проживання [PERSON] з нею та встановити наступний порядок зустрічей відповідача з дочкою: кожну першу і третю суботи місяця - з 10:00 до 19:00 години, та кожну другу і четверту неділі місяця - з 10:00 до 19:00 години, без її присутності та без обмеження місця перебування. Відповідач [PERSON] подав заперечення на позов, де просив у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що позивач ще з 2016 року добровільно залишила дитину проживати з ним, про що вона зазначила у заяві, яку подала до Турійського районного суду Волинської області у справі про розірвання шлюбу. Саме він та його батьки займалися вихованням [PERSON] з її народження, а позивач на даний час змінила місце проживання на село Немир Рожищенського району, де вона проживає із сином від іншого шлюбу - [PERSON] , 2017 року народження, та використовує їхню спільну дочку [PERSON] для догляду за ним. Крім того, відповідач вказав, що за усною домовленістю із позивачем дитина - [PERSON] проживає один тиждень разом з ним у місті Луцьку, а другий тиждень - разом з матір`ю у селі Немир Рожищенського району. Суддя своєю ухвалою від 16 серпня 2017 року провадження у справі відкрив. Суд своєю ухвалою від 17 жовтня 2018 року справу призначив до судового розгляду. Луцький міськрайонний суд Волинської області своєю ухвалою від 18 лютого 2019 року, що залишена без змін постановою Волинського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, зазначену цивільну справу передав на розгляд до Турійського районного суду Волинської області, що надійшла до вказаного суду 06 травня 2019 року і яку суддя своєю ухвалою від 07 травня 2019 року прийняла до провадження та призначила судове засідання. Суд своєю ухвалою від 08 квітня 2021 року призначив у цій справі судову психологічну експертизу дитячо - батьківських відносин, на час проведення якої провадження у справі зупининив. 16 травня 2022 року до суду надійшли матеріали цивільної справи із висновком експерта № 8012 від 29 квітня 2022 року. Суд своєю ухвалою від 26 травня 2022 року поновив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Карпук А.С. позов підтримали повністю з викладених у ньому підстав та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Лавренчук О.В. у судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування виконавчого комітету Луцької міської ради Шульган Ф.П. в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, представника третьої особи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Як установив суд, що відповідно до свідоцтва про народження (Т.2. а. с. 182) [PERSON] народилася [INFO] . Матір`ю дитини записана [PERSON] , а батьком - [PERSON] . У зв`язку з укладенням шлюбу позивач змінила прізвище на [PERSON] , а згодом на [PERSON] (Т. 1, а. с. 4, Т. 2, а. с. 145). Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 16 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано (Т.1, а. с. 3). Відповідно до заяви позивача від 02 березня 2016 року, яку вона подавала до Турійського районного суду Волинської області у справі про розірвання шлюбу, між сторонами досягнута домовленість про те, що дитина буде проживати з батьком (Т.1. а. с. 93). Згідно із довідкою Купичівської сільської ради Турійського району Волинської області від 10 січня 2019 року № 22 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично за вказаною адресою не проживає (Т.1, а. с. 190). Відповідно до Акту обстеження матеріально - побутових умов проживання позивача [PERSON] від 02 грудня 2019 року №562, яка проживає в будинку своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживає син [PERSON] , 2017 року народження, та дочка [PERSON] , 2013 року народження. Будинок знаходиться в хорошому стані та є всі належні умови для проживання малолітньої дитини [PERSON] 1, а. с. 195). Згідно з характеристикою від 02 грудня 2019 року №561 виконавчого комітету Немирівської сільської ради Рожищенського району Волинської області позивач [PERSON] характеризується позитивно, виховує двох неповнолітніх дітей, разом з матір`ю утримує домашнє господарство, скарг на її поведінку в сільську раду не поступало (Т.1, а. с. 194). Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 27 лютого 2020 року за місцем проживання відповідача [PERSON] , який проживає разом з батьками та братом у найманому житлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , також є всі належні умови для навчання, виховання та розвитку дитини (Т.1, а. с. 213). За місцем роботи відповідача [PERSON] , який працює у ТзОВ «Лакчер» на посаді комірника, останній характеризується позитивно (Т.1, а. с. 104). Відповідно до висновків служби у справах дітей Луцької міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] від 28 листопада 2017 року №268 та від 11 грудня 2020 року №271, що затверджені рішеннями виконавчого комітету Луцької міської ради від 06 грудня 2017 року №785-3 та від 21 грудня 2020 року №728-1, рекомендовано визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] (Т.1, а. с. 50-52, Т.2, а. с. 48-50). Так, у висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 11 грудня 2020 року №271 зазначено, що дитина [PERSON] за час, поки триває спір щодо визначення її місця проживання, почергово по тижню проживає з кожним із батьків. З вересня 2020 року вона проживає із батьком, а на вихідні приїжджає до матері. Зі слів дитини, вона хоче бути з мамою та братиком. [PERSON] має фінансову можливість утримувати обох дітей та не буде створювати перешкод у вихованні та спілкуванні дочки з батьком, який бере активну участь в утриманні та вихованні дочки, цікавиться її навчанням (Т.2, а. с. 50). Згідно з частиною четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з висновками органу опіки та піклування рекомендовано визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] . Крім того, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 29 квітня 2022 року №8012 на даному етапі життя з урахуванням рівня розвитку та психоемоційного стану [PERSON] відчуває однакові прояви любові до кожного з батьків. А отже, для віднаходження душевної рівноваги рекомендовано постійне місце проживання дитини з матір`ю та безперешкодне спілкування з батьком (Т.2. а. с. 122-131). Допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] підтримала свій висновок про те, що дитина більш прихильна до матері та її постійне місце проживання рекомендовано визначити з нею. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що любить обох батьків і хоче проживати і з мамою, і з татом. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М.С. проти України» (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу статті 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 309/1760/16-ц. Враховуючи вищевикладене, інтереси малолітньої дитини, її вік, психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] , оскільки це відповідає найкращому забезпеченню інтересів [PERSON] . При цьому суд бере до уваги висновки органу опіку та піклування - служби у справах дітей Луцької міської ради від 28 листопада 2017 року та від 11 грудня 2020 року, та висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 29 квітня 2022 року, оскільки вони є обґрунтованими та такими, що відповідають інтересам дитини. Заперечуючи проти позову щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, відповідач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів щодо відсутності підстав для задоволення позову в цій частині, а його посилання на заяву від 02 березня 2016 року, яку позивач подала до Турійського районного суду Волинської області у справі про розірвання шлюбу, де зазначила, що між сторонами досягнута домовленість про те, що дитина буде проживати з батьком (Т.1. а. с. 93), не свідчить про відсутність спору між сторонами про визначення місця проживання дитини. Також суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на їх взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Отже, суд вважає, що найкращим інтересам дитини буде відповідати визначення її місця проживання разом із матір`ю. Крім того, позивач, звертаючись із позовом до суду, просила встановити наступний порядок зустрічей відповідача з дочкою: кожну першу і третю суботи місяця - з 10:00 до 19:00 години, та кожну другу і четверту неділі місяця - з 10:00 до 19:00 години, без її присутності та без обмеження місця перебування. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачу чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною та що останній звертався до органу опіки та піклування із заявою щодо визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Більше того, і висновком служби у справах дітей Луцької міської ради від 11 грудня 2020 року №271, і висновком експерта від 29 квітня 2022 року №8012 підтверджується, що дитина [PERSON] за час, поки триває спір щодо визначення її місця проживання, почергово проживає з кожним із батьків, а мати не створює перешкод у вихованні та спілкуванні дочки з батьком, який бере активну участь в утриманні та вихованні дочки, цікавиться її навчанням. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для задоволення позову в частині визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] та відмову у позові щодо встановлення порядку зустрічей відповідача з дочкою. При цьому відповідач має право у випадку перешкоджання йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, звернутися до органу опіки та піклування із заявою про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 гривень, який сплатила позивач під час звернення з позовом до суду. На підставі викладеного, статей 141, 153, 157, 159, 160, 161 СК України та

Outcome: partial