Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року по 08 серпня 2016 року, а також визнати спільною сумісною власністю сторін автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Crafter 30», білого кольору, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Мотивувала свої вимоги тим, що у 2007 році вона виїхала з України в Португалію до своєї мами, де влаштувалася на роботу. У 2009 році познайомилася з відповідачем, з яким 24 липня 2010 року взяла церковний шлюб. [INFO] у них народилася дитина [PERSON] . Після народження дитини вони продовжили жити в Португалії, займалися вихованням спільної дитини і її дитини від першого шлюбу, вели спільне господарство, підтримували шлюбні і сімейні відносини. У 2016 році вони вирішили повернутися в Україну, де 08 серпня 2016 року зареєстрували шлюб. За спільно зароблені грошові кошти та в інтересах сім`ї вони придбали згаданий транспортний засіб за 96954 грн. У 2019 році шлюб між сторонами розірвано, однак спір щодо спільного майна вирішений не був. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 10 серпня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою від 20 вересня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримала і просила задовольнити. Крім цього, вказала, що відповідач засуджений вироком суду, згідно якого конфісковано спірний транспортний засіб. Представник відповідача Талалаєва О.Ю. в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог. Крім цього, вказала, що відповідач засуджений вироком суду, згідно якого конфісковано спірний транспортний засіб. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Верховний Суд у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Як зазначила позивач, вона проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з 01 січня 2010 року по 08 серпня 2016 року. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 129/2115/15-ц зазначив, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. На підтвердження обставин, які підлягають доказуванню у даній справі, позивач покликається на укладення сторонами 24 липня 2010 року церковного шлюбу та народження від відповідача дитини [PERSON] , [INFO] , що встановлено свідоцтвом про шлюб № [NUMBER] від 06 серпня 2010 року та свідоцтвом про народження № [NUMBER] від 2010 року. Однак, такі обставини не можуть підтверджувати ведення сторонами спільного господарства, існування спільного бюджету, здійснення спільних витрат і придбання майна інтересах сім`ї. Обряд вінчання або ж взяття церковного шлюбу - це суто релігійний ритуал, який не створює для сторін будь-яких цивільних та сімейних прав і обов`язків. Крім того, встановлено, що дитина сторін була зачата до укладення церковного шлюбу, що може свідчити про те, що вінчання відбулося саме у зв`язку з даною обставиною. Сторони, перебуваючи у Португальській Республіці, мали можливість звернутися до органу реєстрації актів цивільного стану даної держави або до Посольства України в Португалії для реєстрації шлюбу. Крім того, в позовній заяві позивач зазначила, що має сина від першого шлюбу, однак будь-яких доказів на підтвердження дати припинення даного шлюбу стороною позивача подано не було. Будь-яких інших доказів на підтвердження ведення нею з відповідачем спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї позивач суду не надала. Сторона позивача не заявляла клопотань про допит свідків, які могли б підтвердити обставини, які підлягають доказуванню у даній справі. Враховуючи наведене, у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2010 року по 08 серпня 2016 року слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання спірного автомобіль спільною сумісною власністю сторін слід зазначити, що така не підлягає задоволенню у зв`язку з встановленням судом відсутності підстав спільного набуття такого у власність сторонами. За ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, судом встановлено, що вироком Городоцького районного суду Львівської області від 24 травня 2021 року по справі № 448/1911/18 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю, зокрема автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Сrаfter 30», білого кольору, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] на цей автомобіль. Згідно договору № 73/04/16 купівлі-продажу транспортного засобу від 18 квітня 2016 року, [PERSON] купив у ПП «Авто Тайм» транспортний засіб марки «Volkswagen» моделі «Сrаfter», білого кольору, кузов № [NUMBER] за 96954 грн. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 травня 2022 року задоволено частково апеляційні скарги захисників обвинувачених, зокрема захисника обвинуваченого [PERSON] адвоката Талалаєвої О.Ю., внаслідок чого йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк сім років із конфіскацією у власність держави усього майна, що є його власністю. За ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Таким чином, спірний транспортний засіб був конфіскований на підставі ст. 59 КК України, що згідно ч. 1 такої полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. В силу вимог ст. 354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюється законом. Застосування конфіскації майна є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Розглядаючи позовні вимоги, суд враховує, що за змістом ст. 354 ЦК України конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, а тому таке не може бути визнано об`єктом спільної власності сторін за результатами розгляду справи. Окрім цього, сторонами не заявлено клопотань про залучення до розгляду справи у якості співвідповідача держави в особі відповідних органів, яким законом надано повноваження представляти інтереси держави в суді. В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року зі змінами від 25 травня 1998 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» роз`яснено, що у випадках коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ, на яку звертається конфіскація або стягнення, питання про виключення цієї речі з опису вирішується відповідно до положень цивільного законодавства відносно спільної власності. При цьому суд з врахуванням конкретних обставин може виключити річ з акта опису і стягнути з позивача в доход держави чи на користь організації грошову компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити річ в описові, зобов`язавши відповідну державну податкову інспекцію або організацію виплатити позивачу відповідну частину її вартості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що обставини, якими позивач мотивувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Outcome: dismissed