Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, в якому просив відшкодувати моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., завдану йому внаслідок збройної агресії та окупації Російською Федерацією частини території України. Вимоги мотивовані тим, що відповідно до заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», затвердженої постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 р. № 337-VIII -збройна агресія проти України розпочалась 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнаро-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Крім того, факт збройної агресії Російської Федерації проти України та її громадян закріплено в Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи від 12.10.2016. Як повідомляє Міністерство закордонних справ України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти нашої держави більш ніж півтора мільйонів мешканців Криму та Донбасу були змушені покинути свої домівки як внутрішньо переміщені особи. Економіка Донецької та Луганської областей майже повністю зруйнована. Внаслідок бойових дій на Сході та окупації частини території України значно погіршилася економічна ситуація в державі, що призвело до зростання цін на продукти харчування, медичні препарати, паливо та комунальні послуги. Наведені вище негативні обставини викликали у нього, як громадянина України, значні душевні страждання. Зокрема, після початку збройної агресії він постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на його стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Значні душевні страждання також були викликані переживаннями за життя та здоров`я брата позивача [PERSON] , якого було мобілізовано до лав Збройних Сил України і протягом 2015-2016 р.р. він боронив державний суверенітет в зоні проведення Антитерористичної операції та внаслідок протиправних дій Російської Федерації, був вимушений приймати участь у бойових діях. Крім того, позивач є молодшим лейтенантом в запасі. [INFO] винесено мобілізаційне розпорядження від 08.07.2015 про зобов`язання прибути позивача протягом шести годин до РВК у випадку оголошення мобілізації. З огляду на вищезазначене, позивач вимушений жити в значному нервовому напруженні через те, що збройна агресія Російської Федерації може розповсюдитись і на іншу територію України і через це позивач буде вимушений зі зброєю в руках боронити державний суверенітет України, наносити іншим людям (інтервентам) тілесні ушкодження, а можливо і позбавляти їх життя. Отже, враховуючи характер душевних страждань, завданих позивачу, у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, окупацією частини території нашої держави і беззаконням, яке панує на цій частині території України, просить задовольнити його позов про відшкодування моральної шкоди. 29 січня 2020 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва, яке залишено без змін в апеляційному порядку 15 грудня 2020 року, у задоволенні позову [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, відмовлено. 01 вересня 2021 року постановою Верховного Суду рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 вересня 2021 року вказана цивільна справа розприділена судді Клочко І.В. 16 вересня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження по вказаній справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2021 цивільна справа підлягала новому автоматизованому розподілу у зв`язку зі звільненням судді Клочко І.В. з посади судді та розподілена судді Саламон О.Б. Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стороною якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента України від 10 червня 1993 року № 198/93, держава гарантує додержання положень зазначеної Конвенції. Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом. Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Відповідно до ч.4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави. Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [PERSON] звернувся до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди. Статтею 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості). Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року. Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до ст. 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави. Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». 17 лютого 2021 року Верховний Суд по справі № 756/11440/19 дійшов висновку, що вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій правомірно, з посиланням на відповідні норми законодавства вказали на те, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову. З урахуванням вищевикладеного, суд перед вирішенням питання про відкриття провадження у справі має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу держави Російської Федерації, на розгляд даного спору в судах України. З`ясування цього питання має істотне значення для правильного вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії. За відсутності такої згоди іноземна держава не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі України. При цьому вчиняти такі процесуальні дії повинен не позивач при пред`явленні до суду позову, а саме суд. До аналогічних висновків у подібних справах незмінно доходить Верховний Суд у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19); від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19); від 03 червня 2020 року у справі № 711/14/19 (провадження № 61-12536св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 321/211/20 (провадження № 61-8142 св 20). Враховуючи те, що без отримання згоди Російської Федерації, висловленої через уповноважених осіб або компетентних органів, на розгляд даного спору в судах України Російська Федерація не може одержати правового статусу відповідача в цивільному процесі, суд вважав за необхідне запропонувати Міністерству закордонних справ України звернутися із запитом до Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України, цивільної справи №754/10080/19 за позовом [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. З урахуванням вищевикладеного, 08 листопада 2021 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. запропоновано Міністерству закордонних справ України звернутися із запитом до Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва Російської Федерації, як компетентного органу іноземної держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України, цивільної справи № 754/10080/19 за позовом [PERSON] до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка перебуває у провадженні Деснянського районного суду м. Києва, за наслідком чого встановлюється, чи набуває відповідне посольство процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі в національному суді іншої держави. Верховний суд сформулював висновок щодо судового імунітету Російської Федерації у справі про відшкодування шкоди, заданої державою-агресором; «Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російської Федерації, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни» Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 щодо заяви ВРУ «Про вчинення РФ геноциду в Україні» дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, визнано геноцидом Українського народу. Водночас як Європейська конвенція про імунітет держав, прийнята Радою Європи 16 травня 1972 року, так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнята резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН 2 грудня 2004 року, передбачають, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд урахував таке: - предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; - місцем завдання шкоди є територія суверенної держави - України; - передбачається, що шкода є завданою агентами Російської Федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені в Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; - вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН; - національне законодавство України керується тим, що, за загальним правилом, шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). Окрім того, у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Російською Федерацією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства Російської Федерації в Україні з огляду на припинення його роботи на території України. Верховний Суд установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією. Згідно з ч. 12 ст. 33 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. 27 квітня 2022 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. прийнято вказану справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності. (а.с.237). 02.05.2022 електронною поштою подано додаткові пояснення, у відповіднсті до яких зазначає про Європейську конвенцію про імунітет держав, так і Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, передбачають, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, повязаних із завданням шкоди здоровю чи життю, якщо така шкода повінстю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Крім того, станом на сьогодні, відповідач продовжує здійснювати протиправну поведінку на території України, та у такий спосіб щоденно продовжує завдавати моральних страждань позивачу (а.с.227-228). Представник Російської Федерації не скористався правом надання відзиву, до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду до Посольства Російської Федерації в Україні. Будь -яких клопотань на адресу суду від сторони відповідача не надходило. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянином України, уродженець м.Києва та зареєстрований за адресою по [ADDRESS] . Позивач постійно проживає на території України. Згідно інформації, викладеної в позовній заяві, позивач внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території України, починаючи з лютого 2014 року, відчуває значні душевні страждання, що викликали у нього зниження життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, негативно вплинули на стосунки позивача з оточуючими і призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим позивачу завдано моральної шкоди. Відповідно до поданих через канцелярію суду додаткових пояснень від 27.01.2020 позивач протягом 09.06.2016 - 17.06.2016 перебував на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні Київської міської лікарні № 3 з діагнозом: дісметаболічна кардіоміопатія, нейроциркуляторна дистонія, суправентикулярна екстрасистолія, що підтверджується копією виписки з історії хвороби № 168204. На думку позивача, розлади здоров`я були викликані тривалим психоемоційним навантаженням через переживання значного гострого та хронічного стресу, викликаного душевними стражданнями за життя за здоров`я річного брата позивача [PERSON] , якого було мобілізовано до лав Збройних Сил України і протягом 2015-2016 р.р. він боронив державний суверенітет в зоні проведення Антитерористичної операції та внаслідок протиправних дій Російської Федерації, був вимушений приймати участь у бойових діях. Також, [PERSON] є молодшим лейтенантом в запасі, що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] , виданого 03.03.2011 [INFO]. Позивач посилається на те, що вимушений жити в значному додатковому нервовому напруженні, через те, що збройна агресія Російської Федерації може розповсюдитись і на іншу територію України і через це позивач буде вимушений зі зброєю в руках боронити державний суверенітет України, наносити іншим людям (інтервентам) тілесні ушкодження, а можливо і позбавляти їх життя, на що позивач не має жодного бажання, однак у випадку оголошення мобілізації і видання наказу військовим керівництвом на відкриття вогню, [PERSON] , буде вимушений кривдити людей, оскільки захист вітчизни - це є його конституційний і моральний обов`язок. Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно зі ст.ст. 3, 22 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані Згідно зі ст. 15 Конвенції зазначено, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, держава може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом. Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п. 5 вказаної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальне формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.89 ЦПК України). В матеріалах справи відсутні та в ході розгляду справи позивачем суду не було надано відповідних висновків експертів з приводу причинного зв`язку між станом здоров`я позивача та спричиненою йому з боку відповідача моральною шкодою. Проаналізувавши норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатніх доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, а саме по собі твердження позивача про те, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території України, починаючи з лютого 2014 року, він відчуває значні душевні страждання, що викликали у нього зниження життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, негативно вплинули на стосунки позивача з оточуючими і призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим позивачу завдано моральної шкоди, а також той факт, що в період з 09.06.2016 по 17.06.2016 він перебував на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні Київської міської лікарні № 3 з діагнозом: дісметаболічна кардіоміопатія, нейроциркуляторна дистонія, суправентикулярна екстрасистолія, що підтверджується копією виписки з історії хвороби № 168204 і на думку позивача вказані розлади здоров`я були викликані тривалим психоемоційним навантаженням через переживання значного гострого та хронічного стресу, викликаного душевними стражданнями за життя за здоров`я річного брата позивача [PERSON] , якого було мобілізовано до лав Збройних Сил України і протягом 2015-2016 р.р. він боронив державний суверенітет в зоні проведення Антитерористичної операції та внаслідок протиправних дій Російської Федерації, був вимушений приймати участь у бойових діях, оскільки позивач є молодшим лейтенантом в запасі, та вимушений жити в значному додатковому нервовому напруженні, через те, що збройна агресія Російської Федерації може розповсюдитись і на іншу територію України і через це він буде вимушений зі зброєю в руках боронити державний суверенітет України, наносити іншим людям (інтервентам) тілесні ушкодження, а можливо і позбавляти їх життя, на що не має жодного бажання, однак захист вітчизни - це є його конституційний і моральний обов`язок, не є належними та допустими доказами спричинення позивачу моральної шкоди з боку відповідача, а тому суд вважає позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню судом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed