Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства із позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог, серед іншого зазначив, що Держава Україна відповідальна за розгляд справи №752/18927/17-ц, що є занадто об`єктивно триваючим, що визнано у рішенні Оболонського районного суду м.Києва від 25.03.2021 у справі №756/9153/18. Держава Україна, як учасник Конвенції не виконала обов`язок організувати судову систему так, щоб судді могли розглядати справи протягом розумного строку. Держава Україна не звільнила суддю Голосіївського районного суду м.Києва [PERSON] , після подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про звільнення [PERSON] з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва на підставі підпункту 4 пункту 6-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України (Рішення ВРП №2620/0/15-20 від 15.09.2020). Держава Україна, в особі суддів Голосіївського районного суду м. Києва не задовольнила жодного заявленого позивачем відводу судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON], також Держава Україна, в особі керівника апарату Голосіївського районного суду м.Києва не передала справу на повторний розподіл, через неспроможність судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] провести попереднє судове засідання на протязі більше 4 років. Зазначена справа №752/18927/17-ц не розглядається по суті протягом 59 місяців, а наступне засідання по ній призначено через 60 місяців 23 дні. З огляду на це, позивач визнає такі дії протиправними, такими, що призвели його до душевних страждань, що є порушенням вимог абз. 2 ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ст. 210 ЦПК України. Серед правових підстав заявленого позову зазначає положення статтей 23, 1166, 1173 та 1174 ЦК України. За таких обставин, позивач був змушений звернутись до суду із позовом, в якому просить стягнути з Держави України, в особі Міністерства юстиції України, з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві з єдиного рахунку державного бюджету на користь позивача суму завданої моральної шкоди у розмірі 219411,60 грн. шляхом її списання. Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві виплатити позивачу з єдиного рахунку Державного бюджету України 219411,60 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 12.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 12.09.2022 до суду від представника Держави України в особі Міністерства юстиції України надійшов відзив, в якому між іншим зазначено, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями та компетенцією представляти Державу Україна в даній категорії справ, а відтак є неналежним відповідачем. Вважають, що формальне залучення Міністерства юстиції України, як представника Держави у даній категорії справ призводить до грубого порушення принципу змагальності сторін, адже Міністерство юстиції України позбавлений об`єктивної можливості надавати пояснення по суті справи, а також подавати докази в спростування позиції позивача, оскільки не являється суб`єктом спірних правовідносин. Представник вказує, що зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач фактично висловлює незгоду з порушенням встановлених процесуальним законодавством строків розгляду цивільної справи суддею Голосіївського районного суду м. Києва. До компетенції Міністерства юстиції України не входять питання, пов`язані із організацією діяльності судової системи України, Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями здійснювати нагляд за діяльністю судді при відправленні ним правосуддя, у тому числі контролювати дотримання строку розгляду справи чи певного процесуального питання та надавати вказівки з цього приводу, оскільки такі дії забороняються відповідно до ст. 126 Конституції України. Крім того, представник відповідача зазначає, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на спричинення йому моральної шкоди через надмірно тривалий розгляд цивільної справи, проте позивачем належних та допустимих доказів обставин, викладених у позові, зокрема, щодо протиправності дій та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою відповідача, суду не надано, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково підтверджена. Тому, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 14.09.2022 задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи доказів, підготовче судове засідання у справі за позовом [PERSON] до Держави України в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позові. Представник відповідача Держави України в особі Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши учасника судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до наступних висновків. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст.2 ЦПК України) Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї вищезазначеної статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності. У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: - неправомірні дії цього органу, - наявність шкоди, - причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] не зазначив, в чому саме полягає неправомірність дій Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, яке визначене позивачем в якості відповідача у даній справі, і якими доказами це підтверджується. Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228 (зі змінами), до завданнь Мін`юсту відноситься забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Своєчасність розгляду судових справ перебуває поза межами компетенції Міністерства юстиції України. Відповідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Порядок та строки відкриття провадження по справі, проведення підготовчого засідання та строки розгляду справи по суті визначені у Розділі ІІІ Цивільного процесуального кодексу України. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Зазначене є завданням цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. З огляду на вказане, звертаючись до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого розгляду судової справи, позивачем не доведено, якими діями чи бездіяльністю відповідача Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, завдано такої шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) та шкодою. Слід також зазначити, що з огляду на зміст заявлених позивачем вимог та наведених на їх обґрунтування мотивів, вони стосуються незгоди позивача з порушенням суддею Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] передбачених процесуальним законом строків розгляду цивільної справи №752/18927/17-ц. Наведене дає підстави для висновку про те, що порушене позивачем питання щодо стягнення з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України завданої моральної шкоди за недотримання судом розумних строків розгляду цивільної справи № 752/18927/17-ц не може бути вирішене поза зв`язком зі з`ясуванням конкретних обставин її розгляду. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Однак, стороною позивача не було надано докази, у підтвердження доводів на які позивач посилався у позові та під час судового розгляду в судовому засіданні як на підставу для задоволення позову. До того ж, позивач, реалізуючи на власний розсуд свої права, визначені ст. 43 ЦПК України щодо подання доказів, заяв та клопотань тощо, в обґрунтування даної своєї позиції порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 84 ЦПК України, не скористався та не витребував у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування своєї позиції. Саме по собі, посилання позивача на тривалий розгляд справи, суд не може вважати доведеним фактом спричинення йому моральної шкоди. Твердження позивача, що факт тривалого розгляду справи №752/18927/17-ц, встановлений рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 25.03.2021 у справі №756/9153/18, суд не бере до уваги, оскільки ознайомившись зі змістом зазначеного рішення на сайті Єдиного реєстру судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/95836614, вказані доводи позивача не знайшли свого підтвердження. Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed