Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Богодухівського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , у якому просить суд: 1) визнати інформацію щодо нібито негативної ролі [PERSON] в долі [PERSON] та сприянню його затриманню в м. Донецьку, що викладена в дописі відповідача [PERSON] у соціальній мережі Facebook за посиланням [PERSON] &id= [NUMBER] , зроблений нею 11.08.2021 о 20:39, таким, що не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи; 2) зобов`язати відповідача [PERSON] у місячний термін публічно вибачитися та спростувати відомості, які не відповідають дійсності, на її сторінці Facebook та на власній сторінці [PERSON] ; 3) стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати понесені у зв`язку із розглядом цього позову, які наразі складаються із суми сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 1816,00 грн. та поштові витрати, які будуть зрозумілі після надіслання позовної заяви. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що 11.08.2021 у соціальній мережі Facebook власник сторінки відповідачка [PERSON] , на власній сторінці розповсюджувала інформацію щодо негативної ролі [PERSON] у долі сина відповідачки [PERSON] . Пояснила, що позивачка не є мешканцем м. Донецька, їздила туди лише з метою передачі допомоги військовополоненим, які утримуються в СІЗО Донецька та в інших місцях позбавлення волі. Зазначила, що [PERSON] приїжджала до позивачки в м. Суми та передала їй 5 тис. грн. для [PERSON] . Однак, ті речі, про купівлю яких просила відповідачка, коштували вдвічі дорожче. Пояснила, що дійсно намагалася допомогти сину відповідачки [PERSON] , однак, їй відмовили, посилаючись на явну алогічність прохань відповідачки. Разом з тим, вона до останнього намагалася знайти, хто б погодився купити та передати речі для сина відповідачки. Згодом його було затримано. Вважає, що повідомлена [PERSON] інформація щодо негативної ролі [PERSON] у долі сина відповідачки [PERSON] є заздалегідь неправдивою, вигаданою з метою паплюження гідності, честі та ділової репутації позивача [PERSON] , у зв`язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом. Стверджує, що сторінка, на якій було викладено допис, точно належить відповідачці, оскільки в ній вона вказувала свої дані та обставини життя і веде переписку, викладає свої фото. За короткий час допис [PERSON] був розповсюджений 11-ма користувачами [PERSON] , позивачці телефонували та писали знайомі з приводу розповсюдження щодо неї недостовірної інформації. За таких обставин, на думку позивача, належність дописів саме відповідачці не викликає сумнівів. Враховуючи викладене, з посиланням на ч.4 ст.32, ст.ст.34, 68 Конституції України, ст.ст.201, 270, 277, 297, 299 ЦК України вказує на наявність підстав для задоволення позовних вимог про захист її честі, гідності та ділової репутації. Зазначила, що понесені нею судові витрати зі сплати судового збору складають 1681,60 грн., також нею понесено витрати, пов`язані з розглядом даного позову, в сумі 1816,00 грн.. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 23.09.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання. 13.10.2021 відповідачем подано відзив на цивільний позов, у якому [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що повідомлена позивачкою інформація про те, що [PERSON] передала їй 5000 грн., є неправдивою, оскільки насправді [PERSON] передала позивачці 30000 рос. рублів, 12500 грн. та 100 доларів США, що вдвічі перевищує вартість навігатора. Стверджує, що на зустріч з [PERSON] вона привезла куплений нею (відповідачкою) навігатор, але попередила, що везти його через блок-пост небезпечно, тому вони вирішили, що краще купити навігатор в Донецьку. Доводи [PERSON] про те, що син відповідачки просив залишити речі для нього в дитячій пісочниці, не відповідають дійсності, оскільки фактично він просив залишити речі в кущах і піти геть, однак, люди, яких послала [PERSON] , вимагали очної зустрічі з ним і передачі речей із рук в руки. Вказала, що камер спостереження в назначеному місці немає, її син сам обирав це місце і добре його обстежив. Обрана модель навігатора працює без інтернету по завантажених в неї картах. Мінні поля в Ростовській області на кордоні з Україною відсутні. Відповідачка вказує, що не зверталась за допомогою до [PERSON] , поки вона сама її не запропонувала, відповідачка навіть не знала, що у неї там є «свої люди». [PERSON] сама сказала, що той, хто передаватиме речі, буде затриманий з речовими доказами, однак, син [PERSON] просив просто залишити речі в кущах і піти. Той факт, що [PERSON] вимагала очної зустрічі та привела туди кілька людей, наводить на думку, що це підстава. [PERSON] пише, що до останнього намагалася знайти людей, які б передали гроші і речі сину [PERSON] , а відповідачці казала, що відправила гроші «своїм людям в Донецьк» одразу, як відповідачка їх передала. Потім з`ясувалося, що гроші лежали у неї на картці. Інформацію про місце передачі коштів [PERSON] надала тільки [PERSON] . Але ця інформація була відома співробітникам «УБОП ДНР», які під час втечі сина відповідачки затримали доньку відповідачки та намагалися перевірити цю інформацію через неї. Зазначила, що не ображала [PERSON] поганими словами, натомість, позивачка поширює про відповідачку відомості, що вона є «сумасшедшою» і виставляє її брехухою. [PERSON] стверджує, що з «СІЗО ДНР» втекти неможливо, і тим самим виставляє відповідачку брехухою, однак, сама ж [PERSON] писала відповідачці деталі його втечі, ще до того, як про це було оголошено по телебаченню «ДНР». 12.11.2021 [PERSON] було подано додаток до відзиву від 13.10.2021, в якому відповідач вказує, що зі скріншоту листування з позивачкою вбачається, що телефон було куплено, люди його понесли на зустріч, сім картка була не активована, номер телефону відповідачки не був заведений в телефон, який понесли її сину. [PERSON] відмовилась залишити речі в кущах, як просив син [PERSON] , і вимагала передачі з рук в руки, вона стверджувала, що нібито намагалась встановити на телефон для [PERSON] програму «Секрет», але це брехня, оскільки її неможливо встановити, якщо в телефоні немає сім-карти, активованої з поповненням рахунку для інтернету. 18.02.2022 [PERSON] було подано додаток до відзиву від 13.10.2021, в якому вона з посиланням на карту «Google Map» зазначила, що місце, в якому її син просив залишити для нього речі, знаходиться на околиці м. Донецька, це є вільним від забудови місцем, там відсутні будь-які дитячі пісочниці та камери відеоспостереження. ЇЇ син спостерігав за тим, що робилося на обумовленому місці, з розташованого поблизу терикону, тому і не вийшов, оскільки він просив кинути речі в кущі і піти геть. Вказала, що зміст позовної заяви [PERSON] (той, хто передаватиме речі, буде затриманий з речовими доказами і потрапить за грати») та те, що вона вимагала особистої передачі речей із рук в руки, наводить на думку, що люди, які співпрацювали з [PERSON] , є співробітниками «МТБ ДНР». Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 07.12.2021 продовжено строк проведення підготовчого провадження по цивільній справі № 613/1320/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Заходи забезпечення позову не вживались. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 28.12.2021 заяву позивача [PERSON] про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції задоволено. Постановлено розгляд цивільної справи здійснювати у режимі відеоконференції між Богодухівським районним судом Харківської області та Волноваським районним судом Донецької області. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 28.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 31.08.20022 заяву позивача [PERSON] про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції задоволено. Постановлено розгляд цивільної справи здійснювати у режимі відеоконференції між Богодухівським районним судом Харківської області та Ковпаківським районним судом м. Суми. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Пояснила, що з 2014 року допомагала українським військовополоненим у Донецьку, Макіївці, Горлівці, Сніжному, за свою діяльність у серпні 2021 року отримала звання «Народний Герой України». Пояснила, що відповідачкою на власній сторінці у соціальній мережі « [PERSON] » та на сторінці у соціальній мережі « [PERSON] », яка присвячена нагороді «Народний герой України», було повідомлено інформацію про негативну роль позивачки у долі сина [PERSON] [PERSON] , який утік з Донецького ІВС, але згодом був упійманий. Також відповідачка звинувачувала позивачку у зв`язку зі стороною ДНР, але такі звинувачення є безпідставними. Вказала, що у разі наявності об`єктивних підстав підозрювати [PERSON] у таких діях відповідачка повинна була звертатися до правоохоронних органів, однак, ними відповідного рішення прийнято не було, що свідчить про безпідставність звинувачень [PERSON] .. Зазначила, що відповідачка, крім поширення вказаної неправдивої інформації у мережі « [PERSON] », приїжджала на нагородження [PERSON] орденом «Народний Герой України», та всім присутнім повідомляла вищевказану інформацію. Наразі позивачка продовжує допомагати військовополоненим, однак, у зв`язку з поширенням [PERSON] вищезазначеної неправдивої інформації позивачка не має змоги допомагати у тому ж обсязі, що й раніше, а її допомога обходиться їй в 5 разів дорожче. Озвучивши вищенаведені доводи, відповідачка забрала у позивачки можливість допомагати полоненим, оскільки звинуватила її у допомозі втікачу. Вказує, що саме відповідач повинна довести свій висновок про вчинення [PERSON] тяжкого злочину співпраці з окупантами, а також свій висновок «я підозрюю, що Покровська-Якубовська здала мого сина». У відповідності до ст. 277 ЦК України, тягар доведення достовірності повідомленої інформації лежить на відповідачці, однак, жодних доказів цього у неї немає. Вона ж як позивач не зобов`язана доводити недостовірності повідомленої відповідачкою інформації, проте, відповідні докази у неї є, однак, вони носять конфіденційний характер та стосуються безпеки Держави та інших людей. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Пояснила, що спірний допис щодо [PERSON] було зроблено нею на сторінці у мережі « [PERSON] », присвяченій нагороді «Народний Герой України», де кожному бажаючому пропонувалося викласти свої думки щодо кожного з номінантів на цю нагороду, і [PERSON] скористалася такою можливістю. Вказала, що [PERSON] сама звернулася до неї як до матері військовополоненого, та запропонувала свою допомогу. Відповідачка приїздила до неї в м. Суми, передала їй кошти в розмірі 5000 грн., 130000 рублів та 100 доларів США, та вони обумовили певний порядок дій. Пояснила, що вона не звинувачувала позивачку у зв`язках з ФСБ, а формулювання «здала» може означати, в тому числі, що позивачка могла ненавмисно зробити відомою органам ФСБ інформацію щодо сина відповідачки, яка була повідомлена лише [PERSON] та внаслідок чого сина [PERSON] упіймали. Ця подія, на думку відповідачки, могла статися у зв`язку з тим, що позивачка діяла не по інструкції, зокрема, при спілкуванні з [PERSON] користувалася не месенджером «Рrivnote», як це було заздалегідь обумовлено, а за допомогою відкритого месенджера «Viber», або засобами звичайного телефонного зв`язку. Вважає неправдивими твердження позивачки про те, що остання зверталася по допомогу до людей з метою допомогти сину відповідачки [PERSON] , але їй відмовили. Насправді, на думку відповідачки, [PERSON] нікуди не зверталася. Крім того, позивачка в 5 разів занизила ту суму коштів, яку відповідачка їй передала. Твердження [PERSON] про неможливість влаштувати втечу [PERSON] з місць позбавлення волі, на думку [PERSON] , є неправдивими, зокрема, позивачкою невірно було охарактеризовано місце, в якому слід було залишити речі для [PERSON] (це не дитяча пісочниця, а пусте місце на околиці міста). В цілому вона вважає поведінку [PERSON] такою, що сприяла упійманню сина відповідачки. В такому випадку, якщо через дії [PERSON] , навіть ненавмисні, син відповідачки потрапив за грати, позивачка не заслуговує на нагородження званням «Народний Герой України». Вважає, що [PERSON] безпідставно отримала вказане звання, оскільки вона не вчиняла жодних героїчних вчинків, а лише носила передачі за волонтерські гроші та марно витрачала виділені їй закордонні гранти. Поряд з цим, відповідачка також носила передачі людям, до яких ніхто не приходив. Стверджує, що [PERSON] звинувачує її у брехні, крім того, вона негідно висловилась про відповідачку, яка є матір`ю полоненого, перед їх спільними знайомими, сказала, що вона «не сповна розуму». При цьому, відповідачка відповідно до ст.34 Конституції України має право на свободу думки і слова, і нічого неправдивого про позивачку не повідомила, просто виклала факти. Водночас, доводи відповідачки не є звинуваченням, а є її обґрунтованими припущеннями. Відповідачка не звинувачує позивачку, а лише підозрює, що позивачка, можливо, ненавмисно, вчинила дії, які сприяли упійманню [PERSON] . При цьому, позивачка, всупереч ст. 277 ЦПК України, не надала жодного доказу на підтвердження недостовірності розміщеної [PERSON] інформації. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. З наданих позивачем скріншотів судом установлено, що 11.08.2021 о 20:39 год. в соціальній мережі «Фейсбук» за посиланням [INFO] &id=100040369849945 було розміщено від імені [PERSON] публікацію наступного змісту: « [PERSON] висловитися з приводу нагородження Ольги Покроаськоі-Якубовськоі званням Народний Герой Украіни. Коли мій син втік з Донецького ІВС у травні минулого року, мені зателефонувала [PERSON] і запропонувала свою допомогу, щоб вивезти мого сина з [PERSON] , сказавши, що в неї там є свої люди. Я одразу приїхала до Сум, щоб передати через неї гроші через сина на навігатор, телефон, та інше. Я розповіла де син просив покласти гроші і телефон, але [PERSON] вела себе дуже підозріло : вона відмовилась залишити гроші і телефон там, де просив [PERSON] і вимагала, щоб її люди з ним зустрілись і передали в руки, мотивуючи це тим, що залишити гроші це те ж саме, що комусь подарувати (але ж це мої гроші і я хотіла все зробити, як просив син), в телефон я просила вставити куплену мною картку з введеним моїм номером, поповнити її грошима і підключити Інтернет, щоб у сина був одразу зв`язок зі мною, який би не прослуховувався поліцяями, бо під час кожного дзвінка за сином ганялися з собаками (це він вже передав, як його незабаром впіймали). Але [PERSON] мене приголомшила, коли напередодні передачі грошей і телефону вона мені повідомила, що картку, яку я передала, не поповнено грошима і сину треба буде спочатку, вставивши картку, дочекатись, поки «її люди» отримають СМС, потім вони поповнять рахунок, а вже потім [PERSON] сам собі загрузить з [PERSON] і тільки тоді вийде на зв`язок зі мною, крім того, на картку, яку я передала, навіть не завели мій новий номер, а написали його окремо на паперці (який взагалі-то міг і загубитись під час передачі). За цей час, поки син це все чекав би, його спіймали б. Я зрозуміла, що це підстава і, коли син позвонив, сказала, щоб він не виходив на вказане місце. Тоді вони схопили мою доньку і допитувалися в неї де мій молодший син читав у дитинстві віршик (там була домовленість залишити гроші і телефон). Донька говорила неправильно поліцаям, а вони їй сказали правильну відповідь, тому я підозрюю, що [PERSON] передала їм інформацію, бо крім неї як нікому не казала про це. Незабаром, мого сина впіймали, я підозрюю, що Покровська-Якубовська здала мого сина. В той самий день, коли мали передати речі, я дуже хвилювалась і телефонувала Покровській, але вона то не брала трубку, то нервово відповідала, що зайнята. Я терпіла, думаючи, що вона зайнята координацією «своїх людей» для зустрічі з моїм сином, але, [PERSON] , Він показав мені чим вона була зайнята насправді : вона не поклала трубку, думаючи, що я її не чую, і я чула, що вона саме в той час, коли життя «іі людей» і мого сина в небезпеці, знаходиться в СПА-салоні і зі скандалом вимагає повернути їй гроші за незроблені масажі за придбаним нею абонементом. Я не могла повірити в те, що я чула. Я одразу поклала трубку і тут же зателефонувала їй і сказала, що якщо мого сина впіймають, я звернусь до СБУ. І звернулась, але чомусь нікого це не зацікавило. Дуже дивно. І ще дивно, що їй хочуть надати звання Народного [PERSON] не розумію, вважаю своїм обов`язком про це написати.» (а.с.23-24). Відповідачкою додано до матеріалів справи скріншоти з перепискою з абонентом « [PERSON] » від 10.08.2020 та від 13.08.2020, що стосується пересилання та обміну (а.с.41-47), фотографію навігатора, а також скріншоти з перепискою з абонентом « [PERSON] » без дати, щодо факту втечі особи на ім`я « [PERSON] » з [PERSON] . Крім того, відповідачкою надано до матеріалів справи скріншоти з групи «Полон» від 15.08.2021, в якій розміщено допис абонента на ім`я « [PERSON] » наступного змісту « [PERSON] допис з викладенням спотвореної та вигаданої інформації викликав низку дзвінків та повідомлень до мене і я не хочу більше полишати вашу брехню щодо мене без належного реагування. Мною сього підготовлено позовну заяву про захист гідності, честі та ділової репутації і в мене до вас тільки одне питання: на яку адресу вам надсилати копію позовної заяви? Вважаю, що ваші міркування в дописі не можуть бути суб`єктивним судженням і сподіваюсь, що ви не будете ігнорувати мій позов і не втратите натхнення спробувати довести вашу брехню в судовому засіданні, де я відповім на ваші закиди.» (а.с. 53-54). На вказаний допис наявна відповідь наступного змісту: «Я клянусь своїм здоровьем, что все, что я сказала правда. Я готова поклясться об этом в церкви перед любой иконой, для тех, кто мне не верит. Мне нет никакого смысла врать. И вы так же знаете, что я сказала правду и про телефон и про деньги, которые так и не были положены в условленном месте, и про то, что информацю вы передавали не по закрытым источникам, и про то как бросали трубку в день условленной встречи и…» (а.с.54). Також, відповідачкою надано скріншот переписки за 12 серпня (рік не вказано) з особою на ім`я « [PERSON] » під заголовком « [PERSON] висловитися з приводу нагородження Ольги Покроаськоі-Якубовськоі…» наступного змісту: «Дякую прочитав тепер зрозуміло чого вона так вас не любить». «Доброго дня Вам. Звідки Ви знаєте, що вона мене «так не любить»? Вона вам щось про мене казала?» « [PERSON] що ви не сповна розуму.» «І як обґрунтовувала?» « [PERSON] сказала. А єто та сумасшедшая». З наведених вище письмових матеріалів, а також зі змісту пояснень відповідачки [PERSON] вбачається, що вона підтверджує факт публікації саме нею ( [PERSON] ) у соціальній мережі « [PERSON] » на своїй власній сторінці допису щодо [PERSON] того змісту, який було наведено вище та який [PERSON] вважає таким, що містить неправдиву інформацію щодо неї. Також сторонами у судовому засіданні підтверджено, що цей допис було розміщено у соціальній мережі « [PERSON] » на сторінці нагороди «Народний Герой України», на отримання якої була номінована [PERSON] , і стосувався саме номінації [PERSON] на отримання цієї нагороди, вручення якої було призначено на 24 серпня 2021 року. Також судом встановлено, що вказану нагороду [PERSON] отримала 24 серпня 2021 року. За нормами\~ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України\~кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч. 1 ст.\~201\~ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. За змістом ст.\~297\~ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст.\~299\~ЦК України фізична\~особа має\~право на\~недоторканність своєї\~ділової репутації.\~ Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). Отже, згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Згідно з ч.4 ст.277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Суд зауважує, що в частині третій статті 277\~ЦК України (у редакції, чинній станом на 28 березня 2014 року) передбачалося, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено. Отже, чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності, і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації. Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи позивача про наявність підстав для задоволення позову саме у зв`язку з тим, що відповідачка не довела (не надала беззаперечних доказів) достовірності інформації, повідомленої у спірному дописі у соціальній мережі « [PERSON] ». Тлумачення статті 277\~ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Відповідно до ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Водночас, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (рішення Європейського суду з прав людини у справі «LINGENS v. AUSTRIA», № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Згідно з ч.1, ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20) зазначено, що за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (п.46 рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії»). Суд вважає за необхідне вказати, що викладений [PERSON] спірний допис у соціальній мережі « [PERSON] » є саме оціночним судженням, при цьому, таким, що висловлене відповідачкою у зв`язку з номінацією [PERSON] на отримання нагороди «Народний Герой України» («Хочу висловитися з приводу нагородження Ольги Покроаськоі-Якубовськоі званням Народний Герой Украіни…»). Вказаний допис не містить жодних конкретних фактичних даних, які б могли бути об`єктивно перевірені судом, а містить лише викладення певних подій (без прив`язки до конкретних дат та осіб), які, на особисту думку відповідача, свідчать про те, що [PERSON] не гідна отримання нагороди «Народний Герой України», оскільки, ймовірно, саме її дії або бездіяльність призвели до того, що сина [PERSON] упіймали (хто саме і за яких обставин упіймав неможливо встановити). Водночас, зі змісту допису вбачається, що такий висновок є саме припущенням відповідачки («…я підозрюю, що Покровська-Якубовська здала мого сина.»), що підтвердила і сама [PERSON] у судовому засіданні. При цьому, викладення певних подій у дописі [PERSON] має характер або критичної оцінки дій, які приписувались [PERSON] , з боку відповідачки («… [PERSON] вела себе дуже підозріло…», «… [PERSON] мене приголомшила…», «…Я не могла повірити в те, що я чула»), або суб`єктивних припущень («…За цей час, поки син це все чекав би, його спіймали б. Я зрозуміла, що це підстава…», «…я підозрюю, що [PERSON] передала їм інформацію, бо крім неї як нікому не казала про це.»). Враховуючи викладене, та інформація, яка викладена у дописі [PERSON] , не може бути розцінена як фактичне твердження, оскільки об`єктивно не може бути підтверджена доказами та перевірена ані судом, ані особами, які читають цей допис у місці його розміщення. Вказана інформація, опублікована відповідачем, хоча й містить елементи провокативного характеру, однак, її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій (які приписуються позивачці самою відповідачкою), і не містить беззаперечного ствердження про порушення позивачем законодавства або моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20 (провадження № 61-17422св20) зазначено, що з огляду на статтю 277\~ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. З огляду на викладене, оскільки вжиті в оскаржуваному дописі від 11.08.2021 відповідачем висловлювання щодо позивача відображають лише власну оцінку подій, висловлену у формі критичних зауважень, припущень, а спірна інформація носить характер оціночних суджень та є суб`єктивною думкою відповідача щодо діяльності позивача, суд дійшов висновку, що ця інформація не є недостовірною інформацією, яка у розумінні\~статті 277 ЦК України\~підлягає спростуванню. Крім того, суд відмічає, що позивач у тих обставинах, за яких [PERSON] було викладено спірний допис (номінація на нагородження орденом «Народний Герой України»), виступала певною мірою як публічна особа, кандидатура якої, як номінанта на нагородження, була виставлена на публічне обговорення. Беручи до уваги наведене, межа допустимої критики щодо такої публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи, а відтак, характер допису відповідачки, викладеного саме у зв`язку з номінацією [PERSON] на отримання нагороди, не свідчить про приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.6.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 по справі № 905/902/20 та постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, поданого на захист ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У відповідності до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 3 ст.\~12,\~ч.\~1\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом з`ясовано, що фактично спірні відносини склалися у зв`язку з номінацією [PERSON] на отримання нагороди «Народний Герой України». Так, у судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила, що отримана позивачкою нагорода «Народний Герой України» не є державною нагородою, вона започаткована приватними особами, і кожен громадянин може висловитися на [PERSON] з приводу кожного номінанта на винагороду, що і зробила відповідачка. При цьому, [PERSON] не вбачає підстав для нагородження [PERSON] вказаною нагородою, оскільки остання, на думку відповідачки, не вчинила жодних героїчних вчинків. Натомість, якщо через дії [PERSON] , навіть ненавмисні, син відповідачки потрапив за грати, позивачка не заслуговує на отримання цієї нагороди. Як встановлено судом з відкритих джерел, Орден «Народний Герой України» є українською недержавною нагородою, яка вручається громадянам України, а також громадянам іноземних держав, за видатні заслуги в обороні незалежності України та волонтерської допомоги збройним силам. Первинне висунення та обговорення кандидатів на нагородження відбувається за участі всіх охочих у Facebook, після чого кандидатури розглядає нагородна рада. Запропонувати кандидатуру на нагородження може кожен на сторінці ордену в Facebook; у поданні має бути описано героїчний вчинок кандидата. Нагородна рада перевіряє інформацію і приймає остаточне рішення. Вручення Ордена «Народний Герой України» проводиться в обстановці урочистості та гласності. Як зазначалось вище, спірний допис було розміщено (опубліковано) [PERSON] 11 серпня 2021 року, як на власній сторінці у мережі « [PERSON] », так і на сторінці у «Фейсбук» Ордена «Народний Герой України» в рамках громадського обговорення кандидатур осіб, щодо яких порушено питання про нагородження зазначеним Орденом. Також судом встановлено, та визнано обома сторонами, що 24 серпня 2021 року [PERSON] в урочистій обстановці була нагороджена Орденом «Народний Герой України». Зазначене свідчить про те, що Нагородною Радою та її Головою було враховано результати проведеної процедури громадського обговорення, і надано оцінку діяльності позивачки з урахуванням думки всіх осіб, які висловилися з приводу кандидатів на нагородження, в тому числі, критичної думки [PERSON] , висловленої у спірному дописі, та за результатами такої оцінки прийнято рішення про вручення [PERSON] . Ордену «Народний Герой України». Отже, викладення 11.08.2021 [PERSON] оспорюваного допису не вплинуло на рішення Нагородної Ради, та не позбавило позивачку нагороди, яку [PERSON] фактично отримала, незважаючи на допис відповідачки, а відтак, викладення цього допису не порушило особистих немайнових прав позивача. Доказів порушення особистих немайнових або майнових прав позивачки опублікуванням спірного допису в інший спосіб, ніж перешкоджання отриманню Ордену, [PERSON] до матеріалів справи не надано. Посилання позивача про те, що розміщення відповідачкою спірного допису позбавило її можливості допомагати полоненим у тому обсязі, що й раніше, не підтверджені жодними доказами. Враховуючи викладене, позивачем не доведено факту порушення її особистих немайнових або майнових прав внаслідок розміщення [PERSON] спірного допису, а відтак, і юридичного складу правопорушення, наявність якого є підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, поданого на захист честі, гідності та ділової репутації. Беручи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Ухвалюючи це судове рішення, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Як зазначено в п.58 рішення ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по цій справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення. З огляду на норми ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням висновку суду про відмову в задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed