Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

07 вересня 2022 року [PERSON] здав на пошту позов до Білопільського міського голови Зарка Ю.В., Білопільської міської ради, Куянівського ТКП, в якому вказує, що з 31 грудня 2020 року він працював на посаді директора Куянівське ТКП. 09 серпня 2022 року Білопільський міський голова Зарко Ю.В. видав розпорядження про звільнення його з посади на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. Посилаючись на те, що він не є посадовою особою, у зв`язку з чим не було законних підстав звільняти його на підставі вказаного пункту, позивач просить визнати незаконним і скасувати розпорядження Білопільського міського голови Зарка Ю.В. від 09 серпня 2022 року, поновити його на посаді директора і стягнути з Куянівського ТКП середню заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 10 серпня 2022 року. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 12 вересня 2022 року відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 27 вересня 2022 року до суду надійшли відзив Білопільського міського голови Зарка Ю.В. та Білопільської міської ради. 27 вересня 2022 року Куянівське ТКП подало зустрічну позовну заяву, яку ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області було залишено без руху, оскільки позивачем не було сплачено судовий збір. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2022 року зустрічну позовну заяву Куянівського ТКП повернуто позивачу. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його представник адвокат Даценко А.М. позов підтримав і просив задовольнити. Білопільський міський голова Зарко Ю.В. у судове засідання не з`явився, холча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 61). Представники Білопільського міського голови Пономаренко В.П., Білопільської міської ради Яценко І.М. просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Куянівського ТКП у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 54). Про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до п. п. 1.1 1.4 Статуту Куянівського ТКП, затвердженого рішенням міської ради VІІІ скликання від 25 березня 2021 року, Куянівське ТКП є комунальним унітарним підприємством, створеним відповідно до законодавства. Засновником Підприємства є Білопільська міська рада та воно створене на базі комунального майна, що є спільною власністю Білопільської міської ради. Власником (кінцевим беніфіціаром) та органом управління майном Підприємтсва є Білопільська міська рада. Підприємство підпорядковане, підзвітне та підконтрольне Засновнику, міському голові, виконавчому комітету та профільному заступнику міського голови. Підприємство здійснює господарську діяльність, зокрема, але не виключно, у галузі комунальних послуг, спрямовану на досягнення соціальних та інших результатів з метою одержання прибутку (а. с. 11-17). 31 грудня 2020 року між Куянівською сільською радою в особі Голови комісії з реорганізації Білопільського міського голови Зарка Ю.В. і [PERSON] укладено контракт, згідно з яким останнього призначено на посаду директора КП БМР «Куянівське ТКП» строком до 31 грудня 2023 року (а. с. 9-10). Розпорядженням Білопільського міського голови Зарка Ю.В. від 09 серпня 2022 року №39-К [PERSON] звільнено з 09 серпня 2022 року з посади директора КП БМР «Куянівське ТКП» на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. Розірвано контракт, укладений з позивачем 31 грудня 2020 року. Підставою зазначено відсутність довіри та взаємного порозуміння в умовах воєнного стану (а. с. 18). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках: припинення повноважень посадових осіб. Норму ч. 1 ст. 40 КЗпП України було доповнено п. 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року №1255-VІІ. Указаний Закон набрав чинності 01 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України). У той же час Куянівське ТКП не є господарським товариством та в своїй діяльності не керуються законодавством про господарські товариства, з огляду на що трудовий договір з позивачем не міг бути припинений з підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року в справі №753/1604/17, у постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року в справі №199/89/16-ц. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині визнання незаконним і скасування розпорядження Білопільського міського голови Зарка Ю.В. від 09 серпня 2022 року, поновлення на посаді директора підлягають задоволенню. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 10 серпня 2022 року, то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13, якщо буде встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП роботодавець з власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП). З огляду на положення пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Як вбачається з п. 2 вказаного Порядку у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. З довідки Куянівського ТКП від 01 липня 2022 року вбачається, що розмір середньої заробітної плати позивача за 1 місяць становить 15231 грн. 89 коп., а за 1 день 708 грн. 46 коп. (а. с. 19). Суд вважає, що розмір середньої заробітної плати, відображений у вказаній довідці, відповідає вимогам п. 2 вказаного вище Порядку, оскільки з 04 травня по 07 серпня 2022 року включно позивач не працював, бо також був звільнений на підставі розпорядження Білопільського міського голови Зарка Ю.В. від 03 травня 2022 року (а. с. 25-26). Таким чином, розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 10 серпня 2022 року по день постановлення рішення суду складає 28692 грн. 63 коп. (11335 грн. 36 коп. + 14877 грн. 66 коп.), з яких: 16 робочих днів серпня 2022 року х 708 грн. 46 коп. = 11335 грн. 36 коп.; за вересень 2022 року - 15231 грн. 89 коп.; 3 робочих дня жовтня 2022 року х 708 грн. 46 коп. = 2125 грн. 38 коп. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25 березня 2019 року в справі №191/81/17, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. З огляду на викладене, з Куянівського ТКП на користь [PERSON] необхідно стягнути 28692 грн. 63 коп. (сума, обрахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення присудженої працівникові заробітної плати за один місяць необхідно допустити до негайного виконання. При розподілу судових витрат між сторонами суд враховує, що згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач надав суду розписку від 05 вересня 2022 року про сплату адвокату Даценку А.М. 25000 грн. відповідно до договору про надання правової допомоги від 31 серпня 2022 року (а. с. 20-22). У судовому засіданні представник відповідача вказував на те, що витрати на правову допомогу є явно завищеними, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі №910/4881/18. З огляду на викладене, враховуючи положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в сумі 25000 грн. є неспівмірними зі складністю даної справи, наданим адвокатами обсягом послуг у суді першої інстанції, затраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також те, що їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат, а тому дійшов висновку, що реальні витрати позивача на правничу допомогу становлять 10000 грн. З огляду на викладене, оскільки права позивача були порушені діями одного відповідача - Білопільської міської ради, тому суд вважає за необхідне стягнути з останньої на користь позивача 10000 грн. понесених і документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу адвокату Даценку А.М. при розгляді справи. Крім того, з Білопільської міської\~ради на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1984 грн. 80 коп. (за вимоги немайнового та майнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: approved