Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

позивач та її представник просять суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , визнати недійсними свідоцтва про право на спадину за законом від 18.12.2004 р. видані державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Воловенко Р.П. [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування після [PERSON] , який помер [INFO] , обґрунтовуючи позов наступним. [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] належав житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] ) спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Виходячи з положень п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України та враховуючи те, що правовідносини щодо спадкування спадщини [PERSON] продовжують існувати, то цих правовідносин може бути застосовано норми Цивільного кодексу України Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 04.10.1999 р. [PERSON] було складно заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ліщинської сільської ради Скабою В.І. та зареєстрований в реєстрі за №12. Відповідно до вищезазначеного заповіту [PERSON] зробив таке розпорядження все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право заповів [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також: дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за ж:иття спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишилися його дочка [PERSON] , тобто позивача, син [PERSON] та дружина [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги після [PERSON] не залишилось. Враховуючи те, що [PERSON] було складено заповіт, яким він заповів все належне йому майно позивачу, позивач як спадкоємець за заповітом має право успадкувати всю спадщину, яка залишилась після батька [PERSON] , в тому числі і житловий будинок за адресою [ADDRESS] . На даний час інші спадкоємці [PERSON] , а саме дружина [PERSON] померла [INFO] , син [PERSON] помер [INFO] . Після смерті сина [PERSON] залишились його спадкоємці першої черги, а саме діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] ) для придбання спадщини нео6хідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: ?якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; ?якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Виходячи з положень ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини або фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після відкриття спадщини [PERSON] позивач у встановлений ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року шестимісячний строк не подавала заяви про прийняття спадщини, однак протягом шести місяців фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, а саме користування спадковим майном, житловим будинком та присадибною земельною ділянкою. Отже, позивач як спадкоємець за заповітом та одночасно спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину після свого батька [PERSON] шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном. Згідно ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» наведений у ст. 273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місце відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місць її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Виходячи з положень ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України та роз`яснень Пленуму Верховного суду України суд при вирішенні справи щодо спадкування спадкоємцями спадщини може вирішуватись питання про встановлення факту прийняття спадщини та зокрема факту прийняття спадщини [PERSON] після померлого [INFO] [PERSON] . На даний час для успадкування Позивачем спадщини [PERSON] виникла необхідність у встановленні факту прийняття спадщини [PERSON] після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] на момент смерті останнього були зареєстровані за різною адресою. Згідно зі ст.1297 Цивільного кодексу України право власності на спадкове майно надувається шляхом отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Для оформлення спадкових прав після батька [PERSON] позивач звернулася до державного нотаріуса Кагарлицької районної державної контори Київської області. Однак, державним нотаріусом Кагарлицької районної державної контори Київської області було відкрито спадкову справу не після батька [PERSON] , а після матері [PERSON] . При цьому, нотаріусом не було роз`яснено про те, що позивач як спадкоємець за заповітом успадковує всю спадщину батька [PERSON] та для оформлення п спадкових прав їй необхідно встановити факт прийняття спадщини після батька [PERSON] . Замість заведення спадкової справи після батька [PERSON] та видачі позивачу свідоцтва про право на спадину як спадкоємцю по заповіту, нотаріусом було видано свідоцтва про право на спадщину за законом після матері [PERSON] . Зокрема, свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку було видано Позивача та її брату [PERSON] . Хоча, на думку позивача, саме вона мала право на успадкування всієї спадщини батька [PERSON] як спадкоємець за заповітом, який фактично прийняв його спадщину. Відтак, права позивача порушені внаслідок того, що фактично згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , вона отримала меншу частку спадщини, ніж належить їй за заповітом після батька [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також: в інших випадках, встановлених законом, Оскільки позивач як спадкоємець за заповітом після батька [PERSON] фактично прийняла його спадщину та мала успадкувати всю спадщину батька, в тому числі і житловий будинок за адресою [ADDRESS] , свідоцтва що були видані Позивачу та її брату [PERSON] мають бути визнані недійсними. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має з`ясовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових праву нотаріальному порядку. Отже, для захисту спадкових прав позивача та успадкування нею всієї спадщини свого батька [PERSON] за позивачем слід визнати право власності на житловий будинок в порядку спадкування. Передумовою для подачі позову до суду про визнання за позивачем права власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок за адресою [ADDRESS] , є відсутність іншого, крім судового, шляху для визнання її права. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з`явилася без поважних причин. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з`явилася без поважних причин. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з`явилася без поважних причин. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши позивача та її представника, які не заперечували проти проведення заочного розгляду, вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивач самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] належав житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] ) спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Виходячи з положень п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України та враховуючи те, що правовідносини щодо спадкування спадщини [PERSON] продовжують існувати, то цих правовідносин може бути застосовано норми Цивільного кодексу України Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 04.10.1999 р. [PERSON] було складно заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ліщинської сільської ради Скабою В.І. та зареєстрований в реєстрі за №12. Відповідно до вищезазначеного заповіту [PERSON] зробив таке розпорядження все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право заповів [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також: дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за ж:иття спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишилися його дочка [PERSON] , тобто позивача, син [PERSON] та дружина [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги після [PERSON] не залишилось. Враховуючи те, що [PERSON] було складено заповіт, яким він заповів все належне йому майно позивачу, позивач як спадкоємець за заповітом має право успадкувати всю спадщину, яка залишилась після батька [PERSON] , в тому числі і житловий будинок за адресою [ADDRESS] . На даний час інші спадкоємці [PERSON] , а саме дружина [PERSON] померла [INFO] , син [PERSON] помер [INFO] . Після смерті сина [PERSON] залишились його спадкоємці першої черги, а саме діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] ) для придбання спадщини нео6хідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: ?якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; ?якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Виходячи з положень ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини або фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після відкриття спадщини [PERSON] позивач у встановлений ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року шестимісячний строк не подавала заяви про прийняття спадщини, однак протягом шести місяців фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, а саме користування спадковим майном, житловим будинком та присадибною земельною ділянкою. Визнається , що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 549 ЦК УРСР). Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права в установленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває право власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Тобто право спадкоємця є похідним від прав, які існували у спадкодавця на момент відкриття спадщини та успадкувати можливо тільки те майно, яке належало спадкодавцю на час смерті. Після відкриття спадщини [PERSON] позивач у встановлений ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року шестимісячний строк не подавала заяви про прийняття спадщини, однак протягом шести місяців фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, а саме користування спадковим майном, житловим будинком та присадибною земельною ділянкою. Отже, позивач як спадкоємець за заповітом та одночасно спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину після свого батька [PERSON] шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном. Згідно ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» наведений у ст. 273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місце відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місць її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Виходячи з положень ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України та роз`яснень Пленуму Верховного суду України суд при вирішенні справи щодо спадкування спадкоємцями спадщини може вирішуватись питання про встановлення факту прийняття спадщини та зокрема факту прийняття спадщини [PERSON] після померлого [INFO] [PERSON] . На даний час для успадкування Позивачем спадщини [PERSON] виникла необхідність у встановленні факту прийняття спадщини [PERSON] після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] на момент смерті останнього були зареєстровані за різною адресою. Згідно зі ст.1297 Цивільного кодексу України право власності на спадкове майно надувається шляхом отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Для оформлення спадкових прав після батька [PERSON] позивач звернулася до державного нотаріуса Кагарлицької районної державної контори Київської області. Однак, державним нотаріусом Кагарлицької районної державної контори Київської області було відкрито спадкову справу не після батька [PERSON] , а після матері [PERSON] . При цьому, нотаріусом не було роз`яснено про те, що позивач як спадкоємець за заповітом успадковує всю спадщину батька [PERSON] та для оформлення п спадкових прав їй необхідно встановити факт прийняття спадщини після батька [PERSON] . Замість заведення спадкової справи після батька [PERSON] та видачі позивачу свідоцтва про право на спадину як спадкоємцю по заповіту, нотаріусом було видано свідоцтва про право на спадщину за законом після матері [PERSON] . Зокрема, свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку було видано позивача та її брату [PERSON] . Позивач мала право на успадкування всієї спадщини батька [PERSON] як спадкоємець за заповітом, який фактично прийняв його спадщину. Відтак, права позивача порушені внаслідок того, що фактично згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , вона отримала меншу частку спадщини, ніж належить їй за заповітом після батька [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також: в інших випадках, встановлених законом, Оскільки позивач як спадкоємець за заповітом після батька [PERSON] фактично прийняла його спадщину та мала успадкувати всю спадщину батька, в тому числі і житловий будинок за адресою [ADDRESS] , свідоцтва що були видані Позивачу та її брату [PERSON] мають бути визнані недійсними. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має з`ясовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових праву нотаріальному порядку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.) Отже, для захисту спадкових прав позивача та успадкування нею всієї спадщини свого батька [PERSON] , позовні вимоги позивача слід задовольнити та вважає за необхідне встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.12.2004 р. видані державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Воловенко Р.П. [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування після [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі викладеного та

Outcome: approved