Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення посилаючись на те, що 13.02.2020 року в порядку примусового виконання виконавчого листа № 2604/29397/12 від 19.06.2013 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] боргу за кредитним договором № 0426/07/01-СL від 08.11.2007 року в розмірі 84 142,29 доларів США, що еквівалентно 672 549,32 грн., та пеню у розмірі 3 306,66 грн., ДП «Сетам» проведено електронні торги, під час яких було реалізовано квартиру [ADDRESS] . Його (позивача) визнано переможцем вказаних торгів. 30.04.2020 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. видала йому Свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 1078. В спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] (колишній власник), [PERSON] , [PERSON] та її неповнолітні діти - [PERSON] і [PERSON] . Відповідно Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] володіє на праві власності 1/3 частиною квартири [ADDRESS] . Неповнолітні діти були зареєстровані в спірній квартирі в 2019 році (після ухвалення рішення про стягнення боргу), що підтверджено судовим рішення Київського апеляційного суду від 15.09.2020 року. [PERSON] та [PERSON] мають у власності квартиру [ADDRESS] . Проте, відповідачі відмовляються в добровільному порядку звільнити належну йому (позивачу) квартиру, що порушує його права на розпорядження майном, що змусило звернутись його до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач підтримав обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги, просив їх задовольнити. Зауважив, що спірну квартиру придбав для дитини. Інше житло має, однак воно знаходиться на окупованій території в Запорізькій області, та зараз проживає у батьків. Неповнолітні діти відповідача в спірній квартирі були зареєстровані після повідомлення щодо її реалізації. Після оформлення права власності на квартиру він звернувся до [PERSON] , який сказав, що буде судитися. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених в відзиві. Зазначив, що дійсно брався кредит, була оформлена іпотека, однак виникла заборгованість, і спірну квартиру продано за ціною стягувача. Вважає, що квартиру реалізовано на торгах незаконно. Іншого житла відповідачі не мають. Спірна квартира не була предметом іпотеки. Квартира по [ADDRESS] не придатна для проживання, тому донька відповідачів з дітьми проживають в спірній квартирі. Зауважив, що Великою палатою було встановлено незаконність проведених торгів. Крім того, вже є спір про втрату відповідачами права на житло. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з`явились, про день, час та місце розгляду справи сповіщались згідно норм процесуального законодавства. Відзив на позовну заяву не подавали. До суду представник третьої особи не з`явився, про день, час та місце розгляду справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. 22.11.2021 року матеріали справи зареєстровано в Дніпровському районному суді м. Києва. 24.11.2021 року проведено автоматизований розподіл судової справи між суддями. 03.12.2021 року здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» щодо відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані відповідачів. 09.12.2021 року надійшла відповідь з Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА». Згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 10.12.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. 31.01.2022 року зареєстровано відзив на позовну заяву [PERSON] 05.09.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. В суді встановлено, що 08.11.2007 року між АКБ «Форум» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0426/07/01-CL, згідно якого банк зобов`язався відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 70 000,00 доларів США, строком по 08.11.2012 року, під 13 % річних. 08.11.2007 року між [PERSON] , [PERSON] , які є майновими поручителями [PERSON] , [PERSON] та АКБ «Форум» був укладений Договір іпотеки щодо забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 0426/07/01-CL від 08.11.2007 року, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , загальною площею 43,60 м2. 21.03.2012 року Дніпровським районним судом м. Києва розглянуто справу № 2604/29397/12 за позовом ПАТ «Банк Форум» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та ухвалено рішення, яким в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість за Кредитним договором № 0426/07/01-CL від 08.11.2007 року у розмірі 84 142,29 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28.11.2012р. становить 672 549,32 грн., пеню у розмірі 79 555,61 грн., а також судові витрати по 1 609,50 грн. з кожного. Заборгованість виникла з травня 2010 року. Рішення набуло законної сили 04.06.2013 року. 19.06.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2604/29397/12. 22.01.2018 року між ПАТ «Банк Форум» та [PERSON] був укладений Договір № 954-Ф про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, згідно якого [PERSON] передано права вимоги до позичальників, іпотекодавців та поручителів, зокрема, до [PERSON] та [PERSON] , за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № UA-EA-2017-12-21-000292-b від 28.12.2017 року. На підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва № 2604/29397/12 від 19.06.2013 року відкрито виконавче провадження № 40864753, в межах якого на прилюдних торгах була реалізована квартира [ADDRESS] . Дана квартира належала на праві власності [PERSON] , що підтверджено Договором купівлі-продажу від 25.02.2010 року. Право власності зареєстровано в державних органах в березні 2010 року. На прилюдних торгах була реалізована квартира [ADDRESS] . 30.04.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. видано на ім`я [PERSON] Свідоцтво про право власності квартиру [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 1078. Не погодившись із діями виконавця [PERSON] оскаржила їх в судовому порядку пославшись на те, що порушено порядок проведення оцінки майна, яке передається на торги; порушено житлові права її онуків за відсутності дозволу органу опіки і піклування на реалізацію житлової нерухомості, право на користування якою мають її онуки. За результатами розгляду скарги (справа № 755/12052/19) Дніпровський районний суд м. Києва 14.02.2020 року ухвалив судове рішення, яким задовольнив вимоги частково, визнав неправомірними дії державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про передачу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , на реалізацію з прилюдних торгів Державному підприємству «Сетам». В іншій частині відмовив. 15.09.2020 року Київський апеляційний суд ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2020 року скасував, та ухвалив нове рішення, яким відмовив в задоволенні скарги. 26.10.2021 року Верховний Суд розглянув касаційну скаргу [PERSON] та виніс постанову, якою скасував постанову Київського апеляційного суду від 15.09.2020 року, змінивши мотивувальну частину ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2020 року, виклавши її в редакції цієї постанови. В постанові Верховний Суд дійшов до висновку, що державний виконавець не виконав належним чином вимог частини 1 статті 18, частини 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», абзацу першого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації майна, тому його відповідні дії не відповідають вимогам закону - є неправомірними, оскільки руйнують визначений порядок дій, який має забезпечити дотримання прав сторін виконавчого провадження, зокрема щодо перегляду результатів оцінки вартості арештованого майна. Окрім того, Верховний Суд вказав, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх. Крім того, в процесі розгляду справи № 755/12052/19 було встановлено судами, що державний виконавець подав документи до ДП «Сетам» 15.07.2019 року, у цей же день у спірній квартирі було зареєстроване місце проживання [PERSON] . Місце проживання [PERSON] було зареєстроване у спірній квартирі за 4 дні до передачі документів виконавцем до ДП «Сетам» - 11.07.2019 року. Встановлено, що 05.07.2022 року Дніпровський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі № 755/20258/20, яким визнав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Проте, 20.09.2022 року відкрито апеляційне провадження. З Довідок Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА про реєстрацію місця проживання особи від 07.12.2021 року установлено, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] з 20.04.2010 року, [PERSON] з 20.04.2010 року, [PERSON] з 11.07.2019 року, [PERSON] з 15.07.2019 року, та [PERSON] з 11.07.2019 року. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2020 року слідує, що [PERSON] являється власницею 1/3 частини квартири [ADDRESS] , на підставі Договору дарування від 02.12.2011 року. Хто є власниками 2/3 частин даної квартири [PERSON] та відповідачі, суд не повідомили. Інформація про те, що правовстановлюючий документ [PERSON] на спірну квартиру - Свідоцтво від 30.04.2020 року визнано недійсним, в матеріалах справи відсутня, як і відсутні судові спори з цього питання. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі статтями 2, 4, 19 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держані та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). В суді встановлено, що спірна квартира належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, спільним побутом вони не пов`язані. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). В постанові від 20.05.2022 року у цивільній справі № 751/2231/19 Верховний Суд дійшов висновку, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у т.ч. колишніх. Одним з основних питань, що підлягають з`ясуванню під час вирішення такої категорії спорів, є наявність іншого житла у особи, яку виселяють. Боржники це добре розуміють, і деякі недобросовісні з них вживають заходів для припинення права власності чи права користування іншим житлом, наприклад, відчужують його, припиняють реєстрацію місця проживання тощо. Це, звісно, створює позивачам труднощі у доведенні своєї позиції. Ще однією з так званих недобросовісних дій є вселення неповнолітніх дітей, адже виселення неповнолітніх значно утруднене. В постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Встановлено, що [PERSON] є колишньою власницею спірної квартири. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] користувалися спірною квартирою з дозволу колишнього власника - [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в спірній квартирі з 11.07.2019 року, а [PERSON] зареєстрована з 15.07.2019 року, тобто в період, коли рішенням суду з боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] стягнуто борг та відбувалось його примусове виконання і виконавцем 15.07.2019року передано документи до ДП «Сетам», що свідчить про вчинення дій [PERSON] з метою уникнення виконання зобов`язання та утруднення виконання рішення суду. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд при розгляді справи № 755/12052/19, який вважав, що такі дії [PERSON] не можуть свідчити про виникнення у дітей житлових прав на спірну квартиру. Окрім того, [PERSON] являється співвласником квартири по [ADDRESS] . Посилання відповідача на те, що квартира по [ADDRESS] не придатна для проживання, не є підставою для реєстрації та проживання доньки та онуків в спірній квартирі. Крім того, жодного доказу на підтвердження даної обставини не було надано. Не погоджується суд і з доводами [PERSON] про те, що позивач зловживає процесуальними правами, так як ним було подано позов про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - спірною квартирою, оскільки предмети позовів даних справ є різними та правовідносини регулюються різним законодавством. Не приймається до уваги і посилання на те, що зобов`язання за кредитним договором виконано шляхом передачі стягувачу в позасудовому порядку предмету іпотеки, оскільки право власності на предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] , за [PERSON] зареєстровано 27.03.2018 року, тоді як право власності за [PERSON] зареєстровано 30.04.2019 року, та набуто ним в ході примусового виконання рішення суду. Як і передача майна - 1/2 частини садового будинку в Київській області згідно постанови виконавця від 09.07.2019 року. Жодного документу на підтвердження даної обставини суду не було надано. Суд не враховує посилання на справу № 369/12902/12 щодо визнання зобов`язань припиненими, оскільки рішення суду ухвалено лише 14.06.2022 року, та в позові відмовлено. Крім того, як вказано вище, право власності позивача є чинним. Жодним доказом незаконність продажу спірної квартири відповідачами не була доведена. Не заслуговують на увагу посилання [PERSON] і на те, що квартира продана без отримання виконавцем відповідного дозволу від органів опіки, оскільки дане спростовано постановою Верховного Суду від 26.10.2021 року у справі № 755/12052/19. Безпідставним є посилання і на ст. 109 ЖК України та ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», оскільки позивач є власником квартири, право на яку набув в процесі примусового виконання рішення суду - прилюдні торги, та правовстановлюючий документи на яку є дійсним. Враховуючи надані сторонами докази, норми діючого законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір - 908,00 грн., дані кошти підлягають стягненню з повнолітніх відповідачів на користь позивача в рівних частках по 302,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved