Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом, зазначивши, що 13.02.2008 року з [PERSON] був украдений кредитний договір К2U4А800000060, згідно якого банк зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 14450,27 доларів США на термін до 12.02.2013 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору- у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В забезпечення договору кредиту, з [PERSON] був укладений договір поруки. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 14450,27 доларів США. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме- не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. 24.03.2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачів. Рішенням вказаного суду від 19.06.2015 року позовні вимоги задоволені та стягнута заборгованість. На теперішній час рішення суду не виконано. Оскільки, з Відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні суду від 19.06.2015 року, тобто за період з 13.02.2008 року по 26.12.2014 року, то за період після подання позовної заяви від 24.03.2015 року, з 01.03.2020 по 18.05,2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 815,77 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми. Посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідачів солідарно вищевказану суму та судові витрати. У судове засідання представник АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «Приватбанк» відсутні, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 56). Відповідач [PERSON] 02.08.2022 року на адресу суду надіслав відзив на позов, у якому просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що строк дії кредитного договору закінчився у 2013 році (а.с. 52-53). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладання слухання справи, відзиву на позов до суду не надавав. Сповіщався про дату та час судового засідання за останньою відомою адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України,\~у зв`язку\~з неявкою\~у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 13.02.2008 року з [PERSON] був украдений кредитно-заставний договір К2U4А800000060, згідно якого банк зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 14450,27 доларів США на термін до 12.02.2013 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору- у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом (а.с. 16-19). В забезпечення договору кредиту, 13.02.2008 року з [PERSON] був укладений договір поруки (а.с. 22). АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 14450,27 доларів США. Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу визначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно п. 14.1 вказаного кредитного Договору, договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань (а.с. 16-19). За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме- не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. 24.03.2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Лохвицького районного суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачів. Рішенням вказаного суду від 19.06.2015 року позовні вимоги задоволені та стягнута заборгованість (а.с. 7). Щодо клопотання [PERSON] про застосування строків давності з підстав закінчення строку дії кредитного договору, суд зазначає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення- характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Аналогічний висновок викладений у постанові від 26.01.2021 Великої Палати Верховного Суду, якою відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18). На теперішній час рішення суду не виконано, що підтверджується розрахунком про заборгованість (а.с. 8-9). Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, суд прийшов до висновку, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідачів [PERSON] , [PERSON] щодо сплати заборгованості за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання. Згідно наданого розрахунку за період з 10.03.2020р. по 31.12.2020р. сума 3% річних складає 815,77 доларів США (а.с. 10). Суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц в якій викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved