Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

В квітні 2018 року позивач звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , тертя особа; орган опіки та піклування Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком, зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод у спілкуванні та у вихованні неповнолітньої доньки - [PERSON] , посилаючись на те, що в квітні ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] про стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач частково визнає позовні вимоги [PERSON] однак вважає за необхідне подати позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з батьком та усунення перешкод у спілкуванні та у вихованні неповнолітньої дитини - доньки - [PERSON] . В обґрунтування вимог вказує, що повинна бути гендерна рівновага між подружжям у вихованні спільних дітей, а син повинен проживати із батьком та виховуватись батьком, а дочка відповідно проживати із матір`ю та отримувати від неї виховання, спілкуючись із батьком. В позовних вимогах просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] із позивачем та зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні неповнолітньої дитини - доньки [PERSON] . Відповідачка [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі в якому у сторін народились двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.08.2017 року шлюб між сторонами розірвано. З моменту розірвання шлюбу діти постійно проживають з матір`ю. В вересні 2018 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] . У вказаному шлюбі є спільна дитина - [PERSON] . Відповідачка вказує, що вона не чинить перешкод у спілкуванні з дітьми та розуміє, що діти потребують уваги як батька так і матері. Однак, вважає, що визначення місця проживання сина з батьком не можливо, оскільки позивач не працює, не має стабільного доходу, не займається розвитком та навчанням сина, має заборгованість по сплаті аліментів на дітей. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за їх відсутністю. Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, свідків, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічний позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 27.12.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON] народилася [INFO] , актовий запис №13134. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 28.09.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, [PERSON] народився [INFO] , актовий запис №9092. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області по справі №504/1196/17 від 07.08.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис 1027. Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25.10.2018 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, [PERSON] народився [INFO] , актовий запис 1530. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області № 12237 від 15.04.2019 року, згідно з матеріалами виконавчого провадження АСВП №56272766, відкритого 27.04.2018 року, щодо виконання судового наказу №504/4391/17 від 02.04.2018 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей, станом на 01.04.2019 року наявна заборгованість в розмірі 21 914,55грн. Відповідно до довідки виконавчого комітету ренійської міської ради Ренійського району Ренійської області від 11.10.2017 року №5500, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та має склад сім`ї - мати [PERSON] , 1962 року народження. Згідно характеристики Комунальної установи Одеської міської станції швидкої медичної допомоги підстанція №14 Департаменту охорони здоров`я від 29.05.2017 року, [PERSON] на станції швидкої медичної допомоги працює за спеціальністю фельдшер з 2008 року. За час роботи показав високий професіональний рівень, з колегами ввічливий, постійно займається підвищенням професійного рівня. Відповідно до характеристики Громадської організації «Чорне море» від 24.11.2017 року, [PERSON] прийнятий на роботу 27.05.2017 року волонтером. За період роботи проявив себе як порядна, працьовита, чемна, відповідальна людина. Згідно довідки Одеського міського центру зайнятості від 06.12.2017 року №2618/11/03, [PERSON] перебував на обліку, як безробітний з 07.11.2017 року. Відповідно до довідки Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області від 15.04.2019 року №1068, [PERSON] мешкає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] зі складом сім`ї: [PERSON] , син, 2013 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., дочка, [PERSON] , син, 2018 р.н., [PERSON] , 1984 р.н., чоловік. Згідно довідки з місця роботи Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Лиманської районної ради Одеської області від 15.04.2019 року №01-16/299, [PERSON] дійсно працює на посаді лікаря загальної практики - сімейного лікаря амбулаторії с. Фонтанка з 01.08.2014 року. Відповідно до характеристики Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Лиманської районної ради Одеської області [PERSON] за період роботи проявила себе як грамотний спеціаліст. В колективі користується повагою колег. Багатодітна матуся, виховує трьох діток. Діти завжди доглянуті, охайно одягнені та добре виховані. Стоять на обліку у сімейного лікаря, хворіють не часто, щеплені за віком, відвідують дитячий садок. Згідно протоколу №8 від 26.12.2017 року Опікунської ради при виконавчому комітеті Фотнаської сільської ради Лиманського району Одеської області, була розглянута заява [PERSON] про те. що колишня дружина не дозволяє спілкуватися з дітьми. На засіданні комісією було вирішено рекомендувати [PERSON] звернутись до суду для визначення способу участі у вихованні дітей. Відповідно до протоколу №4 від 29.08.2017 року Опікунської ради при виконавчому комітеті Фотнаської сільської ради Лиманського району Одеської області про розгляд заяви [PERSON] , було рекомендовано [PERSON] звернутися з позовною заявою до суду про стягнення аліментів з батька - [PERSON] та звертатися до поліції у разі виникнення погроз колишнього чоловіка. Також рекомендовано [PERSON] звернутись до суду для визначення способу участі у вихованні дітей, місця та часу спілкування з ним. З матеріалів справи вбачається, що між батьками існує стійкий конфлікт щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дітей та їх реалізації - щодо визначення місця проживання дитини. Між батьками на даний час існують неприязні стосунки. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Під час слухання справи позивач пояснював що в найкращих інтересах дитини необхідно визначити місце проживання дитини з батьком. В той же час відповідачка під час слухання справи зазначала, що в найкращих інтересах дитини буде визначення місця проживання саме з нею. Під час слухання справи судом встановлено, що і батьком, і матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини. Таким чином, враховуючи вищевикладене, враховуючи ставлення батьків до виконання власних обов`язків, з метою дотримання балансу між інтересами дитини та правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд вважає що в найкращих інтересах дитини, необхідно визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком, буде мати більш позитивний вплив на неї. За таких обставин суд вважає за доцільне врахувати інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту разом з матір`ю. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, суд вважає, що визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю, це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме її повноцінному вихованню та розвитку. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, відносин між батьками, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи прихильність дитини до матері, вік дитини, а також те, що в даному випадку позивач не надав доказів, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде суперечити інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини. При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дітьми того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд не повинен надавати пріоритет інтересам батьків, а вирішувати спір, беручи до уваги передусім інтереси дитини з урахуванням конкретних обставин справи. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Таким чином, законодавством України закріплено не право, а обов`язок того із батьків, який проживає окремо, регулярно брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На переконання суду під час розгляду даної справи жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із дітьми, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з дітьми, яке перешкоджало б нормальному розвитку дітей, або обумовлювало його побачення з дітьми у присутності інших осіб, не встановлено, відповідачем не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять. При цьому, суд бере до уваги, що позивач не позбавлений батьківських прав відносно своїх дітей. Суд звертає увагу на те, що участь батька у вихованні та спілкуванні з дітьми є його незаперечним правом, а спілкування дітей з батьком відповідає їх інтересам. Вищенаведені обставини вказують, що позивач [PERSON] активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дітьми, і будь-яких обставин, які б унеможливлювали право батька на таке спілкування, судом не встановлено. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial