Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний протитуберкульозний диспансер», третя особа [PERSON] . Свої вимоги мотивував тим, що його було звільнено з посади машиніста газових котлів з 27 грудня 1996 року. Право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення сум складових належної працівнику заробітної плати не обмежено будь-яким строком. Тому він має право на стягнення інфляційних втрат через несвоєчасно виплачену заробітну плату (192 грн.) за період з 01 липня 2017 року по 01 серпня 2019 року в розмірі 54,83 грн. Вказав, що у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум, у строки, визначені у ст.116 КЗпП (з 27 грудня 1996 року по 27 серпня 2019 рік 272 місяці) при відсутності спору про їх розмір, підприємство зобов`язане сплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі, що складає 18\~022,72 грн. (тарифна ставка машиніста 66,26 грн. х 272 місяці). Дані обставини встановлені судовим рішенням, тому не потребують доведенню при розгляді цієї справи (справа 369/1003/17). Просив суд стягнути з Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний протитуберкульозний диспансер» на його користь середній заробіток за час затримки виплати відшкодування заробітку за період з 27 грудня 1996 року по 27 серпня 2019 рік у розмірі 18022,72 грн. та інфляційні збитки за період з 01 січня 2017 року по 01 серпня 2019 року в розмірі 54,83 грн. Не погоджуючись з позовом Комунальний заклад Київської обласної ради «Київський обласний протитуберкульозний диспансер» 14 вересня 2020 року подав відзив на позов. Вказали, що на підставі рішення Київської обласної ради відбулась реорганізація відповідача шляхом перетворення Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний протитуберкульозний диспансер» в Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київський обласний фтизіатричний центр», а генеральним директором призначено Кравченка Василя Віталійовича. Просили дані обставини врахувати при розгляді справи. При розгляді справи судом у якості відповідача залучено правонаступника Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний протитуберкульозний диспансер» Комунальне некомерційне підприємство Київської обласної ради «Київський обласний фтизіатричний центр». У судове засідання позивач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Позивач просив слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов. У судове засідання представник Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний фтизіатричний центр» та третя особа не з`явилися. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник відповідача до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутності. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. При розгляді справи судом встановлено, що з 1991 року [PERSON] працював в Києво-Святошинських тепломережах оператором котельні. З 1 вересня 1996 року котельня № 9 Києво-Святошинської тепломережі виробничого об`єднання теплових мереж «Київоблкомунмережа», яка розташована на території лікарні, передана на баланс відповідача і працівники котельні переведені з 01.09.1996 згідно наказу № 331-ОС від 09.09.1996. Адміністрація відповідача 03.10.1996 одержала наказ облтепломережі від 25.09.1996 за № 338-ОС про звільнення машиніста газових котлів ІІІ розряду [PERSON] по переводу в облтублікарню №1 з 25.09.1996. 03.10.1996 позивачу було повідомлено, що він не може бути прийнятий на роботу в зв`язку з відсутністю вакантних посад машиніста газових котлів. В наступному був виданий наказ № 35 від 24 грудня 1996 року Про поновлення на роботі машиніста газових котлів [PERSON] і проведення оплати за вимушені прогули, згідно чого, бухгалтерією була нарахована заробітна плата згідно діючого тарифного розряду в сумі 192 грн. Вказана заробітна плата не була виплачена позивачу при звільненні, внаслідок чого він звернувся з відповідним позовом до суду. Дані обставини встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 29 січня 2019 року (справа 369/1003/17) та не потребують доведенню при розгляді цієї справи у порядку ст.82 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що роботодавець при звільненні працівника повинен провести з ним розрахунок та виплатити належну останньому заробітну плату. Матеріали справи свідчать, що 27 грудня 1996 року [PERSON] було звільнено з посади машиніста газових котлів. При звільненні позивачу не виплачено заробітної плати з 25.09.1996 по 24.12.1996 в розмірі 192 грн. відповідно до Довідки підписаної Головним бухгалтером Київського обласного протитуберкульозного диспансеру та скріпленої печаткою. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність позивачем, що при його звільненні з роботи відповідач не сплатив йому усі належні до виплати кошти. Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом. Позивачем надано розрахунок індексу інфляції за період прострочення виплати заробітної плати, який перевірений судом та є правильним й підлягає покладенню в основу рішення. Враховуючи, що позивачу було нараховано заробітну плату з 25.09.1996 по 24.12.1996, яку не було виплачено своєчасно, заборгованість з урахуванням індексу інфляції за період з січня 1998 року по грудень 2016 року в розмірі 2009 грн. вже стягнута судовим рішенням, тому суд вважає, що з Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київський обласний фтизіатричний центр» на користь [PERSON] підлягає стягненню індексації за період з січня 2017 року по серпень 2019 року в розмірі 54,83 грн. Тому в цій частині суд задовольняє позовні вимоги. Щодо вимог про виплату середнього заробітку за час затримки слід вказати наступне. Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України). Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Статтею 116 КЗпП України передбачено виплата в день звільнення всіх сум які належать працівнику при звільненні, у разі затримки такого розрахунку, наступають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Судом встановлено, що позивачу заробітну плату в розмірі 192 грн. не було виплачено в день звільнення ще в 1996 році, а була стягнена судовим рішенням в 2019 році, тому наявні підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України, яка спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку. Разом з тим, розмір такої виплати у сумі 18\~077,55 грн., розрахований позивачем згідно чинного законодавства, виходячи з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, на думку суду підлягає зменшенню з таких міркувань. Так,\~з урахуванням\~обставин справи,\~істотної диспропорції\~вказаної суми,\~що підлягає\~стягненню,\~враховуючи те,\~що в\~разі присудження\~позивачу до\~виплати середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні у\~вищенаведеній сумі,\~можуть бути\~порушені права\~інших працівників\~відповідача на\~оплату їх\~праці,\~тому суд\~вважає за\~необхідне застосувати\~принцип співмірності\~при визначенні\~розміру відшкодування\~позивачу середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні,\~визначивши його\~в розмірі\~1000\~ грн.\~ Щодо тривалості періоду (понад 22 роки) суд враховує, що такий період також виник і через фактичну бездіяльність позивача, який позов про стягнення заборгованості подав лиш в 2019 році. Жодних поважних причин подання позову через 20 років не навів, не вказав чи протягом всього часу звертався до відповідача з вимогами про сплату цієї заборгованості, не вказав які наслідки для нього мало така тривала невиплата. Суд враховує і особу позивача, який постійно звертається до суду з позовами про стягнення заборгованості за договорами позики, інших виплат, стягнення боргів зі спадкоємців, тощо, тому як порядок подання позовів, так і своє право на звернення до суду за захистом своїх прав знав, але тривалий час ним не користувався. Таким чином, зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав, а відтак і про часткове задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial