Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

09 липня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Приморського районного відділу в м. Одесі Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов?язання зняти з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 10 липня 2018 року позов залишено без руху. 25 липня 2018 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Приморського районного відділу в м. Одесі Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, зобов`язання зняти з реєстраційного обліку. В обґрунтування зазначено, що між Позивачем та [PERSON] 30 жовтня 2007 року був укладений Кредитний договір № 266/П. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань на підставі іпотечного договору від 30.10.2007 року в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності Позичальнику. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором. Позичальник не здійснював повернення грошових коштів, порушив умови надання банківських послуг, внаслідок чого станом на січень 2010 року у нього виникла заборгованість. З метою захисту своїх прав Банк звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2010 року у справі № 2-1392/10-ц позов Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з Азарова на користь банку заборгованість за кредитним договором № 266/К у загальній сумі 289\~330, 36 доларів США. Рішення набрало законної сили 30.07.2010 року, виконавчі листи передані на виконання Приморському ВДВС м Одеси, яким було відкрито виконавче провадження № В-15/1135. Станом на день звернення до суду рішення не виконане. В процесі виконання Банку стало відомо що в квартирі, що є предметом забезпечення кредитного договору за № 266/К від 30 жовтня 2007 року, зареєстрована та проживає неповнолітня дитина. Як вбачається з довідки про реєстрацію від 05 травня 2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 08.12.2010 року [PERSON] . [INFO] і [PERSON] [INFO] , у зв`язку з чим існують перешкоди щодо виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з вищевикладеним, Позивач просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 30.10.2007 року № 266/К перед АБ «УКРГАЗБАНК» звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу з прилюдних торгів, з початковою ціною продажу предмета іпотеки, визначеною згідно чинному законодавству; Виселити [PERSON] і [PERSON] з квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] ; Стягнути з [PERSON] на користь ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» понесені судові витрати. Ухвалою суду від 09 серпня 2018 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 03 червня 2020 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява про застосування позовної давності. 03 лютого 2021 року від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача. Ухвалою суду від 04 березня 2021 року в задоволення заяви [PERSON] про залучення до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відмовлено. Ухвалою суду від 04 березня 2021 року в задоволенні заяви [PERSON] про зупинення провадження по справі відмовлено. Ухвалою суду від 04 березня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 31 травня 2021 року від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Проти задоволення позову заперечував через пропуск Позивачем строку позовної давності з підстав викладених у заяві про застосування позовної давності від 03.06.2020 року. Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав неявки учасників справи. В судове засідання 28 вересня 2022 року учасник справи не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації прав осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що учасники справи будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, не з`явились, суд оцінює таку поведінку учасників справи як небажання прийняти участь в розгляді справи в суді. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом\~сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з липня 2018 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, вважає що позов слід залишити без задоволення, з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12 ЦПК України). За змістом частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). За частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, ЦК) за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку», відповідно до статті 33 якого у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина 1). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду (частина 4). З матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] , укладено кредитний договір №266/К, відповідно до якого позичальнику надано кредит (грошові кошти) в сумі 290\~000,00 доларів США на строк з 30 жовтня 2007 року по 30 жовтня 2033 року зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,9 % річних для придбання нерухомості 3-кімнатної квартири, житловою площею 52,9 кв.м., загальною площею 150, 2 кв.м., яка знаходиться у [ADDRESS] . Також, 30 жовтня 2007 між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» було укладено Договір іпотеки, відповідно до якого виконання зобов`язань за Кредитним договором № 266/К від 30 жовтня 2007 року було забезпечено Іпотекою нерухомого майна, належного на праві власності [PERSON] , а саме нерухоме майно трьохкімнатна квартира, загальною площею 150, 2 кв.м., в тому числі житлова площа становить 52,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить Іпотекодержателю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Степановою І.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу від 30.10.2007 року за реєстровим № 7169, та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджено витягом з Державного реєстру правочинів № 4864995 від 30.10.2007 року. Згідно пункту 6.1 вказаного договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов кредитного договору. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2010 року по справі № 2-1392/10 позовні вимоги ПАТ «Укргазбанк» в особі Другої Одеської філії до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» в особі Другої Одеської філії заборгованість за договором кредиту у сумі 2\~517\~295, 18 гривень з яких: -2\~185\~822 гривні 90 копійок заборгованість по тілу кредиту; -207\~463 гривні 66 копійок заборгованість про процентам; -23\~851 гривні 74 копійки заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів; -7\~706 гривень 88 копійок заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту; -92\~450 гривень 00 копійок штраф. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укргазбанк» в особі Другої Одеської філії судові витрати у сумі 1\~820 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2010 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року Касаційну скаргу [PERSON] відхилено. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року залишено без змін. У зв`язку з вищевикладеним, рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2010 року набрало законної сили. Виконавчий лист по виконанню вказаного судового рішення перебувають на виконанні у відділі державної виконавчої служби. При вирішенні питання обґрунтованості позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також виселення відповідачів, який є предметом іпотеки, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (стаття 1050 ЦК України). Такий правовий висновок сформований у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема у постанові від 05 липня 2017 року у справі №6-3116цс16 Верховний Суд України зазначив, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту кредитор згідно частини 2 статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Відповідно банк міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. У постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1674цс17 Верховний Суд України послався, що суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що банк не пропустив позовної давності, оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено, а в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав з 28 лютого 2010 року, тобто з моменту зміни, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у травні 2015 року, тобто зі спливом позовної давності. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц, де Верховний Суд вказав: « первісний кредитор ВАТ «Кредитпромбанк» скористався наданим йому частиною 2 статті 1050 ЦК України правом і пред`явив до позичальника вимогу про дострокове погашення кредитних зобов`язань. Надіславши 06 березня 2009 року боржнику вимогу про дострокове погашення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання у бік зменшення до 05 квітня 2009 року. З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги про те, що відлік позовної давності має обраховуватися з 22 липня 2022 року не заслуговують на увагу.» Як зазначалось вище у зв`язку з невиконанням позичальником кредитних зобов`язань, Банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, який задоволений заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 липня 2010 року, яке набрало законної сили 30 липня 2010 року. Отже, банк відповідно до вимог закону (стаття 1050 ЦК) змінив строк виконання основного зобов`язання, встановивши строк повернення кредитних коштів з моменту пред`явлення позову про дострокове повернення кредиту і саме з цього моменту позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права і у нього відповідно виникло право на заявлення вимог про повернення боргу, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому строк позовної давності починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 07 червня 2017 року у справі №6-298цс17). В той же час даний позов про звернення стягнення на предмет іпотеки пред`явлений Банком до суду через п`ять років після зміни строку виконання зобов`язання у липні 2018 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності. Відповідач 03 червня 2020 року звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Отже, зважаючи на те, що позивачу було відомо про невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, тим самим змінивши строк виконання основного зобов`язання, та отримав рішення, яке набрало законної сили у липні 2010 року стягнення за яким здійснюється відповідним відділом державної виконавчої служби, а з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся у липні 2018 року, наявні підстави вважати, що банк пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки вимога про виселення відповідачів з зазначеної квартири, яка є предметом іпотеки, є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, у задоволенні позові в цій частині також слід відмовити. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з такими вимогами за вищенаведених обґрунтувань.

Outcome: dismissed