Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просить суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з даної квартири. Позов обґрунтовує тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелко Б.О., набула в приватну власність квартиру [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та її чоловік [PERSON] безпідставно користуються належною позивачці на праві власності квартирою з 25 листопада 2008 року, а 15 травня 2017 року відповідачі без згоди власника здійснили в квартирі реєстрацію їхніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Позивач стверджує, що відповідачі порушують її права на вільне володіння та розпорядження належним їй на праві власності майном, оскільки були зареєстровані в квартирі з її згоди, проте тимчасово, не є членами сім?ї власника та членами сім?ї колишнього власника. Крім того, вони мають у власності інше житло. Також позивачка зазначає, що відповідачі фактично користуються належною їй квартирою, проживають у ній та не впускають її в приміщення, чим спричиняють їй перешкоди у володінні та користуванні належним їй на праві власності майном. На її письмові вимоги звільнити належну їй квартиру, відповідачі не реагують, тому вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 січня 2022 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. 18 травня 2022 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали відзив на позов, в якому з приводу заявлених вимог заперечують, мотивуючи тим, що відповідач [PERSON] , який є рідним братом позивачки, вселився в квартиру [ADDRESS] за згодою [PERSON] ще у 2005 році, оскільки остання в даній квартирі ніколи не проживала. У 2006 році [PERSON] одружився з [PERSON] , та з цього часу вони за домовленістю з позивачкою почали разом постійно проживати у спірній квартирі. Позивач надала згоду на їх реєстрацію в квартирі та не мала до них жодних претензій аж до листопада 2021 року. Відповідачі стверджують, що вони є добросовісними користувачами, регулярно сплачують комунальні послуги, оскільки фактично користуються квартирою та за власні кошти робили в квартирі капітальний та поточні ремонти. Щодо належності власного житла, то відповідачі зазначають таке. Будинок за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу частково, лише Ѕ його частини, а інша Ѕ частини належить [PERSON] . Даний будинок не придатний для проживання в ньому, немає ні комунікацій, ні опалення, знаходиться в аварійному стані. Земельна ділянка під будинком не приватизована, оскільки позивач не дає згоди на її приватизацію, а тому відповідачі не мають змоги провести в даному будинку ремонтні роботи. Щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , то відповідачу [PERSON] належить лише ј частина даної квартири, іншими співвласниками є [PERSON] та [PERSON] , який до повноліття проживав разом з відповідачами. Оскільки останній веде антисоціальний спосіб життя та має конфліктні взаємовідносини з відповідачами, то з досягненням повноліття, він переїхав проживати до даної квартири. Крім того, за даною квартирою рахуються великі борги за комунальні послуги. Інше житло, що є у власності відповідачів, знаходиться на окупованій території, а тому вони також не можуть використовувати його для проживання. Крім того, відповідачі зазначають, що крім них в квартирі зареєстровано двоє неповнолітніх дітей, а тому їхнє виселення з займаної квартири значною мірою порушить їх інтереси. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 травня 2022 року витребувано від Служби у справах дітей та сім?ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації висновок щодо наявності або відсутності підстав для виселення неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному в позові, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні 17 серпня 2022 року був присутнім, про оголошення перерви у судовому засіданні до 04 жовтня 2022 року 14 год. 00 хв. був повідомлений належним чином, про що міститься відповідна розписка у матеріалах справи, дата наступного засідання узгоджена судом із сторонами, заперечень не висловлено. У судове засідання 04 жовтня 2022 року представник відповідачів не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі на 04 жовтня 2022 року, на 12 год. 00 хв. До матеріалів заяви долучив копію доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 17 вересня 2022 року № 26-000 7002. Таким чином, представником позивача не наведено поважних причин неявки у судове засідання, з урахуванням того, що дата засідання була узгоджена судом із сторонами заздалегідь (17 серпня 2022 року), а договір про надання правової допомоги укладений пізніше (17 вересня 2022 року). Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Також направила до суду висновок від 11 червня 2022 року № 103/251641/3 про недоцільність виселення неповнолітньої та малолітньої дітей. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2004 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелко Б.О., [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . 25 листопада 2022 року позивач [PERSON] та її представник [PERSON] склали акт про те, що 25 листопада 2021 року, перебуваючи біля квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , двері їм не відкрили. Ними було встановлено факт проживання у даній квартирі [PERSON] , [PERSON] та їхніх дітей: [PERSON] та [PERSON] . Вимоги [PERSON] про виселення з квартири залишилися проігнорованими. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна встановлено, що [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та ј частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки від 30 листопада 2021 року Комунального підприємства Київської міської ради «Київське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] на праві власності належить ј частина квартири за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] 11 листопада 2021 року направляла відповідачам повідомлення про виселення, та 17листпада 2021 року зверталася до Дарницького Управління поліції Головного управління Національної поліції м. Києві із заявою про злочин, у зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] у добровільному порядку із квартири не виселяються, чим порушують її права. З довідок про реєстрацію місця проживання особи, наданих Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають двох спільних дітей, що підтверджується свідоцтвами про народження. Відповідно до акту про проживання від 31 січня 2022 року вбачається, що [PERSON] проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 2004 року без реєстрації. З долучених до матеріалів справи платіжних доручень вбачається, що оплату за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , здійснюють [PERSON] та [PERSON] . У висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 червня 2022 року № 103/2516/41/3 (протокол засідання Комісії від 08 червня 2022 року № 7) зазначено, що Орган опіки та піклування вважає за недоцільне виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , з квартири за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у суді зазначив, що його дружина [PERSON] , позивач у справі, дозволила своєму брату [PERSON] тимчасово проживати у належній їй квартирі, однак згоди на постійне проживання у квартирі вона не надавала. Його дружина не може потрапити у належну їй квартиру, оскільки відповідачі змінили замки та не пускають її в квартиру. Також свідок зазначив про наявність у відповідача [PERSON] нерухомості у Автономній Республіці Крим. Свідок [PERSON] зазначила, що її дочка [PERSON] дійсно надала дозвіл на тимчасове проживання її сина у належній їй квартирі, однак він з родиною проживає там постійно, при цьому договір оренди між сторонами не укладався. Близько 2 років її дочка не має змоги користуватися своєю квартирою, на телефонні дзвінки відповідачі не відповідають. Свідок [PERSON] підтвердила, що вона дійсно добровільно надавала згоду на вселення відповідача [PERSON] та членів його родини в належну їй на праві власності квартиру, однак тимчасово, при цьому не надавала дозволу на їх реєстрацію в цій квартирі, зокрема, дітей. Тепер її доступ до житла обмежений. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського Суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Аналогічна правова позиція міститься також у Постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження 14-64цс20. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Згідно із положеннями частини першої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У постанові Верховного Суду від 15 січня 20220 року у справі № 754/613/18 міститься висновок, що при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи викладені вище обставини справи та норми закону, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів із належною позивачці на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] , виходячи з такого. Позивач [PERSON] у добровільному порядку надала свою згоду на проживання та реєстрацію її брата [PERSON] та його дружини [PERSON] у належній їй квартирі, що нею не заперечувалося в судовому засіданні. Фактично, між сторонами було досягнуто усних домовленостей щодо встановлення порядку користування спірним майном, однак після виникнення конфліктних ситуацій між сторонами, позивач в односторонньому порядку вирішила розірвати такі домовленості. Окрім того, [PERSON] не проживає у даній квартирі тривалий час, а проживає за іншою адресою, має інше житло. Будь-яких підстав, які б свідчили про те, що відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні спірною квартирою, судом в ході розгляду справи не встановлено та позивачем не доведено. Відповідачі тривалий час проживають у квартирі (більше 14 років), сплачують витрати на її утримання та інші обов`язкові платежі, провели капітальний та поточний ремонт житла, тобто [PERSON] та [PERSON] мають тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом, а тому незалежно від правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. Посилання позивачки на наявність у власності відповідачів іншого житла, також не є в даному конкретному випадку належною передумовою для їх виселення, оскільки дані об`єкти нерухомості є непридатними для проживання, не відповідають житловим нормам або ж перебувають на тимчасово окупованій території. З-поміж іншого, суд зазначає, що крім відповідачів [PERSON] та [PERSON] в даній квартирі зареєстровані та проживають двоє їхніх неповнолітніх дітей. Згідно із частинами першою-четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В даному випадку неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом зі своїми батьками, за їхнім постійним місцем проживання, а тому їх виселення з квартири суперечитиме статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 16 Конвенції про права дитини. Аналогічний висновок надано суду і Органом опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 червня 2022 року № 103/2516/41/3 щодо недоцільності виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] із квартири за адресою: [ADDRESS] , оскільки це призведе до звуження обсягу існуючих прав дітей. Відповідно до статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частинами першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів і з займаного житла, що є власністю позивача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed