Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08 жовтня 2020 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, який викладений у формі розписки. Згідно з умовами вищезазначеного договору [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у розмірі 6800 доларів США. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути вказані кошти позивачу до 08 квітня 2022 року. Проте у строк, передбачений укладеним договором, позичальник коштів не повернув. З цієї суми ним сплачено тільки 600 доларів США і залишок неповернутих коштів склав 6 200 доларів США. Згодом позивач передав відповідачу додатково 5 600 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 31.02.2022, що підтверджується розпискою. Таким чином, заборгованість відповідача складає суму в розмірі 11 800 доларів США. Однак відповідач свої зобов`язання згідно з договором не виконав, у вказаний у боргових розписках строк борг не повернув, тому за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушений звернутися до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Тугая І.М. до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 08.10.2021 [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 6 800 доларів США. Зобов`язується повернути вказану суму у повному обсязі до 08.04.2022. Згідно з розпискою від 31.12.2021 [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 5 600 доларів США. Зобов`язується повернути вказану суму у повному обсязі до 31.02.2022. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності на гроші у сумі 11 800 доларів США, які він передав у власність відповідачу відповідно до договорів позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, ухвалюючи рішення, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, а саме, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З матеріалів справи судом вбачається та вважається доведеним факт укладання договору позики від 08.10.2021 та договору позики від 31.12.2021 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли договірні правовідносини, які випливають із договорів позики, відповідно до яких 08.10.2021 [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 6 800 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму у повному обсязі до 08.04.2022, а 31.12.2021 [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 5 600 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму у повному обсязі до 31.02.2022. На підтвердження укладення договорів позики відповідачем видано розписки від 08.10.2021 та від 31.12.2021, які засвідчують передання йому позивачем визначених грошових сум. Проте відповідач свої зобов`язання за договорами позики перед позивачем не виконав і суму боргу у повному обсязі у передбачені договорами строки не повернув. З позовної заяви вбачається, що на день подання даного позову до суду відповідач повернув лише 600 доларів США, а тому загальна сума боргу за двома договорами позики складає 11 800 доларів США. За таких обставин суд вважає, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними. Ураховуючи викладене вище суд вважає за необхідне позов задовольнити у повному обсязі та з урахуванням вимоги позивача стягнути з відповідача грошові кошти за договорами позики в іноземній валюті, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у тій валюті, яка визначена договорами позики, тобто у сумі 11 800 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 0.0.2588422789.1 від 24.06.2022 про сплату судового збору у сумі 3 452, 08 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі у сумі 3 452, 08 грн.

Outcome: approved