Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду про захист права власності, усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення тимчасового мешканця. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.10.2000, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) №3003 керівником органу приватизації. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2020, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В квартирі [ADDRESS] зареєстрована та проживає колишня теща позивача, а саме: відповідачка [PERSON] . Відповідачка грубо порушує права позивача, як власника квартири [ADDRESS] . Також, відповідачка проживає, однак не оплачує комунальні послуги, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд зобов`язати відповідачку [PERSON] не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] ; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.11.2022, відкрито провадження по справі. 15.12.2021 до суду надійшов відзив на позовну заява від [PERSON] відповідно до якого зазначила, що відповідачка зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] іноді приїжджає до доньки та онуків в гості в квартиру [ADDRESS] . Відповідачка не чинить перешкод у володінні, користуванні майном позивача, оскільки проживає окремо та зареєстрована за іншою адресою. Отже з урахуванням викладеного відповідачка просить суд закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмету спору. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Видюк Д.В. 28.07.2022 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити, посилаючись на обставити які викладені в позовній заяві. 27.09.2022 до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката відповідно до якої просив суд розглядати справу за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з`явилась, до суду надійшов відзив відповідно до якого просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини які викладені у відзиві. 27.09.2022 до суду надійшло клопотання від [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник відповідача не може з`явитися в судове засідання, оскільки знаходиться в лавах ЗСУ. Однак, суд критично ставиться до вищезазначеного клопотання про відкладення розгляду справу, та не може його задовольнити, оскільки дане клопотання необґрунтовано, до клопотання не долучені належні та допустимі докази, які підтверджують викладені обставини. Згідно пункту 2 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. Частина 1 статті 44 ЦПК України визначає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Третя особа [PERSON] 28.07.2022 в судовому засіданні просила суд задовольнити позов повністю. Третя особа [PERSON] в судові засідання не з`явилась, про день, час та місце судових засідань повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки. Третя особа [PERSON] в судові засідання не з`явився, про день, час та місце судових засідань повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки. Третя особа [PERSON] в судові засідання не з`явилась, про день, час та місце судових засідань повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки. Третіми особами не подано заяви про розгляд справи за їх відсутності та не подано заперечень чи пояснень на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.10.2000, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та членам його сім`ї, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) № 3003 керівником органу приватизації. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.10.2020, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що в квартирі [ADDRESS] та належить на праві власності позивачу, зареєстрована та проживає колишня теща [PERSON] , яка чинить позивачу перешкоди щодо вільного користування та володіння вищезазначеною квартирою. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Києвській області встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] обґрунтовуючи свої заперечення щодо позовних вимог, зазначає у відзиві, що фактично проживає за місцем реєстрації, іноді перебуває в квартирі [ADDRESS] , навідує свою доньку та онуків. Дослідивши матеріали справи, судом установлено, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження фактичного проживання відповідачки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , а саме: акт проживання за вищезазначеною адресою, покази свідків, тощо. Позивачем [PERSON] надано суду депутатське звернення щодо неналежного виконання працівниками поліції своїх службових обов`язків. Однак, суд критично ставиться до вищезазначеного доказу, оскільки депутатське звернення, не підтверджує факт, що було порушене право позивача на майно, як власника квартири [ADDRESS] з боку відповідачки. Стаття 15 ЦК України, регламентує, що кожна особа, права якої порушено, не визнано або оспорено має право на захист такого права. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України визначено захист цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Способом захисту порушеного суб`єктивного права [PERSON] обрано зобов`язання не чинити йому перешкоди у користуванні його власності та виселення особи яка не правомірно проживає в його власності, відтак, позивач в силу положень статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести порушення його прав дійсністю проживанням та перешкодами у користуванні квартирою саме [PERSON] . Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Отже, матеріали справи не містять жодного доказу, який би свідчив про проживання чи бодай можливого проживання відповідачки або будь-якого зафіксованого належними органами факту користування квартирою [ADDRESS] саме [PERSON] . За відсутності бодай одного випадку реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача діями відповідача, відсутніми є й підстави для задоволення позову. Доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативних дій з боку відповідачки, відсутні конкретні реальні порушення прав позивача користуванням квартирою [ADDRESS] відповідачкою. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (8согбіпо v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 201 Ороку, яке набуло статусу остаточного 14 січня 201Іроку). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті1,3 Конституції України). Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Встановивши, що позивачем не доведено порушення його прав, свобод та інтересів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-81 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed