Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21 жовтня 2000 року. Мають повнолітню доньку [PERSON] , та неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 20 червня 2022 року [PERSON] звернувся в суд з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] . Поковба. Посилається на те, що в них з дружиною відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя та відсутнє взаєморозуміння. Тривалий час спільне господарство не ведуть та не проживають разом. З березня 2022 року відповідачка проживає в Угорщині. Просить визначити місце проживання їхньої неповнолітньої доньки [PERSON] з ним. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справ у його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Щодо факту розлучення з позивачем не заперечує, однак з позовом у частині визначення місця проживання дитини вона не згідна. Просить визначити місце проживання доньки [PERSON] з нею, в [ADDRESS] . Представник органу опіки та піклування Тячівської міської ради Монич К.П. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Згідно до вимог статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 та ст. 25 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Із статті 56 СК України убачається, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 статті 105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У пункті 10 постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Статтею 112 сімейного кодексу передбачено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони втратили почуття любові та поваги однин до одного. Це підтверджується тим, що з березня 2022 року вони проживають окремо та не підтримують ніяких відносин. [PERSON] виїхала в Угорщину. Відповідачка позов у частині розірвання шлюбу визнала, що свідчить про відсутність у неї якоїсь зацікавленості стосовно збереження шлюбу, а отже і про відсутність підстав для надання сторонам строку для примирення. \~ \~ \~ \~Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сім`я розпалася остаточно, а цей шлюб існує лише формально і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. У шлюбі між сторонами народилася донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження за актовим записом № 187 від 3 грудня 2008 року. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. \~ \~ \~ \~Згідно до вимог ч. 2\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначає, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з вимогами\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі\~ст. 153 СК України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до\~ст. 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 157\~СК України\~той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. У пункті\~76\~рішення у\~справі «М.\~С.\~ПРОТИ УКРАЇНИ», (Заява N 2091/13), від 11/07/2017, визначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. З висновку комісії з питань захисту прав дитини Тячівської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , вбачається, що дитина проживає з батьком, зі згоди матері, яка не намагалася її відібрати у батька. Тому комісія вважає недоцільним надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої доньки з позивачем [PERSON] . Згідно до вимог ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд критично ставиться до висновку комісії, оскільки у витягу з протоколу № 6 проведення засідання комісії з питань захисту прав дитини від 2 серпня 2022 року не зрозуміло на підставі чого вищевказана комісія дійшла висновку про відсутність спору між сторонами у справі щодо визначення місця проживання дитини. Відповідачка [PERSON] змінила своє місце проживання та виїхала за кордон до м. Бикешчобо, Угорщина. З її письмової заяви вбачається, що між сторонами справді наявний спір щодо визначення місця проживання доньки, оскільки вона просить визначити місце проживання дитини за адресою: [ADDRESS] . У четвертому абзаці висновку щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] зазначено, що при розгляді вказаного питання комісією встановлено, що мати звільнилася з постійного місця роботи та виїхала за кордон, а діти проживають разом з позивачем по справі. На підставі перерахованого суд вважає, що висновок комісії щодо недоцільності надання висновку про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з батьком не може в повній мірі забезпечити найкращі інтереси дитини. З матеріалів справи вбачається, що як під час спільного проживання батьків так і після його припинення дитина постійно проживала за адресою батька, [ADDRESS] , ходила до школи, сформувала соціальні зв`язки з однолітками як у школі, так і в населеному пункті в якому живе. Мати на даний час проживає в іншій країні, і визначення місця проживання дитини з нею однозначно потягне за собою істотні зміни в її житті, порушить стабільність її особистого життя. Позивачка не надала суду відомості про умови свого проживання, наявність у неї постійного місця роботи та стабільного доходу. Крім того, згідно ч. 3 статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже 29 листопада 2022 року дитина сама зможе вирішити з ким із батьків їй проживати, тому визначення місця проживання [PERSON] з батьком в жодній мірі не буде суперечити інтересам дитини. За таких обставин,

Outcome: approved