Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

22 серпня 2019 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 15.02.2016 о 19.00 годині в м. Києві сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля марки «Audi», д.н.з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Daewoo», д.н.з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , власником якого є [PERSON] . Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.06.2016 водія [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження у справі. Відповідач на час скоєння дорожньо - транспортної пригоди (далі-ДТП), в порушення ст. 21 Закону № 1961-IV, не мав чинного договору ОСЦПВ (страхового полісу). З метою отримання суми відшкодування (регламентної виплати) виконуючи норми ст.ст.33, 35-1 Закону № 1961-IV, володілець автомобіля «Daewoo», д.н.з [NUMBER] звернулася до позивача з повідомленням про ДТП від 16.02.2016 та з заявою на виплату відшкодування від 22.06.2016. Вартість відновлюваного ремонту автомобіля потерпілого склала 7391,25 грн. 07 квітня 2016 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 7391,25 грн на користь власника пошкодженого автомобіля «Daewoo», д.н.з [NUMBER] та здійснив виплату за послуги аварійного комісара у розмірі 620,00 грн. Позивач в досудовому порядку намагався врегулювати спір шляхом надсилання претензії про відшкодування збитків в порядку регресу, однак дана претензія залишилася без реагування. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 8011,25 грн та судові витрати. 22 серпня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Корніловій Ж.О. Відповідно до ч. 7 ст. 33 ЦПК України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ. 26 листопада 2020 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Ларіоновій Н.М. 19 січня 2021 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. 19 січня 2021 року судом зроблено запит щодо місця реєстрації відповідача. 20 січня 2021 року до суду надійшла інформація про реєстрацію місця проживання особи. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 25.01.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін. В судове засідання представник МТСБУ не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про слухання справи у його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судові засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив. Судові повістки, що направлялись на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, не були отримані відповідачем, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 3, 5, 8 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 15.02.2016 о 19.00 годині в м. Києві сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля марки «Audi», д.н.з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «Daewoo», д.н.з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , власником якого є [PERSON] , що підтверджується довідкою про дорожньо - транспортну пригоду № 86097831 від 30.02.2016 (а.с.3). Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.06.2016 водія [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та закрито провадження у справі. Між тим, на момент розгляду справи закінчились строки накладення адміністративного стягнення. Частиною 2 статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - п`ятій цієї статті. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 07.02.2018 року у справі №910/18319/16 та від 18 лютого 2020 року у справі №916/2586/18. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Відповідно до частини третьої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] ( [PERSON] ) за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу марки «Daewoo», д.н.з [NUMBER] була застрахована відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» згідно полісу №АЕ/2940931. Строк дії з 14.04.2015 до 13.04.2016 включно (а.с. 8). На час скоєння ДТП, відповідач [PERSON] в порушення ст. 21 Закону № 1961-IV, не мав чинного договору ОСЦПВ (страхового полісу). З метою отримання суми відшкодування (регламентної виплати) виконуючи норми ст.ст. 33, 35-1 Закону № 1961-IV, володілець автомобіля марки «Daewoo», д.н.з [NUMBER] [PERSON] звернулася до МТСБУ з повідомленням про ДТП та з заявою на виплату відшкодування (а.с. а.с. 5-6, 7). За дорученням МТСБУ було проведене незалежне автотоварознавче дослідження пошкодженого у ДТП автомобіля марки «Daewoo», д.н.з [NUMBER] . Відповідно до звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням коєфіцієнту фізичного зносу складників пошкодженого колісного транспортного засобу №110 від 03.03.2016, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки автомобіля марки «Daewoo», д.н.з [NUMBER] , складає 8977,94 грн з ПДВ (а.с.14-18). Відповідно до Наказу № 6575 від 19.08.2016 та вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір регламентованої виплати склав 7391,25 грн, яке МТСБУ повинно було сплатити [PERSON] (а.с.20). Як вбачається з матеріалів справи, 07.04.2016 позивач на підставі рахунку на оплату №123 від 24.03.2016, здійснив виплату за послуги аваркома (експерта) у розмірі 620,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 123/1рв від 12.04.2016 (а.с. 21). Отже, на думку МТСБУ, воно виконало покладений на нього обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини заподіювача шкоди, який не забезпечив цивільно-правову відповідальність, при цьому загальна сума понесених витрат МТСБУ складає 8011,25 грн (7391,25 грн + 620,00 грн). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 3 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо ) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Завдана шкода особисто особою, винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] відшкодована не була. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями Моторного (транспортного) страхового бюро України є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" . Відповідно до п.п. "а" п. 41. 1 ст. 41 зазначеного Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно - правову відповідальність. В свою чергу, відповідно до ст. 1191 ЦК України та п.п. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. У зв`язку із тим, що на момент ДТП відповідач [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, то після виплати суми страхового відшкодування на користь потерпілої особи, у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди в порядку регресу. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Між тим, позивачем не було надано суду жодних належних доказів того, що останнім було сплачено суму страхового відшкодування на користь [PERSON] у розмірі 7391,25 грн, що унеможливлює задоволення позову у цій частині. Щодо вимоги позивача про стягнення вартості на послуги аварійного комісара в розмірі 620,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 8 Порядку провадження діяльності аварійних комісарів, які з`ясовують причини настання страхового випадку та визначають розмір збитків відповідно до Закону України «Про страхування», залучення моторним (транспортним) страховим бюро України аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, для визначення причин настання страхових випадків та розміру збитків, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 23.02.2006 року № 5417 (у редакції розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 27.10.2011 року № 671), МТСБУ здійснює оплату послуг представників МТСБУ за рахунок коштів відповідного централізованого страхового резервного фонду (на момент проведення оцінки матеріального збитку автомобіля - в редакції пункту 9 «МТСБУ здійснює оплату послуг аварійних комісарів за рахунок коштів фонду захисту потерпілих»). Статтею 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено вичерпний перелік витрат, які відшкодовуються страховиком у разі пошкодження транспортного засобу. До цього переліку не віднесено витрати страхувальника на проведення експертиз. Крім того, пунктом 7 вищевказаного Порядку передбачено, що МТСБУ зобов`язане відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження) лише у разі, якщо представник МТСБУ не з`явився у визначений у пункті 6 цього Порядку строк та потерпілий скористався своїм правом відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. Проте, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що потерпілий звертався до МТСБУ з приводу встановлення розміру збитків і представник останнього не з`явився у встановлений строк. Таким чином, витрати МТСБУ в розмірі 620,00 грн не входить до суми страхового відшкодування, оскільки такі витрати не є складовою регламентної виплати, а тому підстави для стягнення цих витрат із відповідача відсутні. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову Моторного (транспортного) страхового бюро України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, з відповідача не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed