Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

Керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.03.2021 у справі № 207/3571/19 (КП №12019040160001123 від 28.05.2019) [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ч.4 ст. 70 КК України 2001 року призначене покарання поглинуто покаранням за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2020 року та призначено [PERSON] остаточне покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами з відбування покарання у кримінально-виконавчій установі, обчислюючи строк відбування покарання з моменту затримання. Судом встановлено, що [PERSON] , 28.05.2019 року, приблизно о 17.00 годині, у світлий час доби, керуючи технічно справним легковим автомобілем «ВАЗ 21104» номерний знак [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві приватної власності, здійснював рух по проспекту Ювілейному в м. Кам`янське по автодорозі, що має по дві смуги руху в кожному напрямку, розділені горизонтальною білою подвійною суцільною дорожньою розміткою, зі швидкістю 50-60 км/год. В порушення вимог п. 2.1. «а» Правил дорожнього руху [PERSON] здійснював керування автомобілем не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом. Водій [PERSON] , керуючи вказаним транспортним засобом, здійснюючи рух по проспекту Ювілейному в правій смузі для руху, з боку вулиці Чапаєва в напрямку площі Визволителів, в районі зупинки громадського транспорту «Маяковського», під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу і виявивши, що у суміжній смузі руху, перед зазначеним пішохідним переходом знижують швидкість та зупиняються попутні транспортні засоби, повинен був зменшити швидкість руху, а при необхідності зупинитись для того, щоб поступитися дорогою пішоходам, для яких може бути створена небезпека, і продовжувати рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів. Іншими словами, водієві [PERSON] необхідно було діяти у відповідності з вимогами п.п. 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху. В порушення вимог вищевказаних пунктів зазначених Правил дорожнього руху, [PERSON] як водій механічного транспортного засобу не маючи перешкод ні технічного, ні механічного характеру, при необмеженій видимості і оглядовості , здійснюючи рух по проспекту Ювілейному в м. Кам`янське та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, виявивши що у суміжній смузі руху, перед зазначеним дохідним переходом знижують швидкість та зупиняються попутні транспортні засоби, не переконався у відсутності пішоходів на регульованому пішохідному переході, швидкість свого руху не знизив, заходи гальмування своєчасно не застосував, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , яка перетинала проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу зліва на право відносно напрямку руху автомобіля під керуванням [PERSON] . В результаті даного ДТП, пішоходу [PERSON] , згідно висновку судової медичної експертизи №1044-Е від 18.10.2019 року були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми тіла у вигляді: закритого перелому хірургічної шийки правого плеча, закритого перелому малогомілкової кістки правої гомілки, закритого сідаліщної та лонної кісток праворуч з переходом на вертлюгові впадину (без деформації тазового кільця), садин в ділянці ліктьових, колінних та гомілково-ступневих суглобів, лівої сідниці відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних пошкоджень, як викликавши тривалий розлад здоров`я більш 21 дня (п.п. 2.2.2 Наказ № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року). Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи №11/6.1/974 від 10.10.2019 у даній дорожній обстановці водій [PERSON] повинен був діяти згідно вимог п.п. 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, і що саме їх виконанням визначалась технічна можливість для нього уникнути даної ДТП. Водій автомобіля «ВАЗ 21104» реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] , мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля «ВАЗ 21104» до місця наїзду. Дії водія при заданому механізмі пригоди, не відповідали зазначеним вимогам п.п. 18.1 та 18.4 ПДР України , що з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини водія [PERSON] , потерпілій [PERSON] заподіяні тілесні ушкодження, з приводу чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні № 03 Комунального некомерційного підприємства Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» в період з 28.05.2019 по 19.07.2019. Витрати вказаного закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої склали 35 138 грн. 61 коп, чим завдано матеріальних збитків державі на вказану суму. Враховуючи те, що саме злочинними діями [PERSON] потерпілій [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, внаслідок яких остання лікувалася у Комунальному некомерційному підприємстві Кам`янської міської ради «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» і вина [PERSON] доведена в суді, а відповідачем в добровільному порядку шкода не відшкодована, тому є всі підстави для стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілої, тобто матеріальних збитків, завданих державі внаслідок вчиненого кримінального правопорушення. В судовому засіданні представник Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник позивача - Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив про те, що позов підтримує та просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Представник позивача - КНП КМР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив про те, що позов підтримує та просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пояснивши, що увесь час перебування [PERSON] у лікарні, він повністю і постійно розраховувався за всі необхідні для неї потреби на стаціонарне лікування. Приблизна сума яку він витратив не пам`ятає, підтверджуючих документів сплати за стаціонарне лікування [PERSON] він не має. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що пред`явлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.03.2021 року, який набрав законної сили 16.04.2021 року, відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій [PERSON] середнього ступеню тяжкості тілесне пошкодження. Як випливає зі змісту вищевказаного вироку, у прямому причинному зв`язку з вчиненням відповідачем [PERSON] вищевказаного кримінального правопорушення, є завдання потерпілій [PERSON] середнього ступеню тяжкості тілесних пошкодженнь. Згідно довідки калькуляції, наданої КНП КМР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги», витрати на стаціонарне лікування потерпілої [PERSON] від злочину, скоєного відповідачем, за період з 28.05.2019 року по 19.07.2019 року склали 35 138,61 грн. Посилаючись на те, що відповідальність за відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, чинним законодавством покладено на особу, яка вчинила злочин, позивач, на підставі ст.1206 ЦК України, просить суд стягнути завдану відповідачем шкоду на користь держави. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно роз`яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Згідно роз`яснень, наданих у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.95р. «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», суддя чи суд при відданні обвинуваченого до суду зобов`язані перевірити, чи заявлено позов про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, чи є в матеріалах справи документи лікувального закладу про причину і термін перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні. Згідно роз`яснень, наданих у п.3 вищевказаної Постанови, термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. Згідно роз`яснень, наданих у п.6 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України звернув увагу судів на те, що відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікуванні. Як випливає зі змісту вищевказаного вироку суду, позов про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, в рамках кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] заявлено не було. Як вбачається зі змісту наданого лікувальним закладом документу про причину і термін перебування потерпілої [PERSON] на стаціонарному лікуванні, остання знаходилась на стаціонарному лікуванні у період з 28.05.2019 р. по 19.07.2019 р. через отримання тілесних ушкоджень, завданих внаслідок скоєння відповідачем вищевказаного злочину. При цьому, як зазначив вищевказаний лікувальний заклад, КНП КМР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» із позовом про стягнення з відповідача витрат на стаціонарне лікування потерпілої до суду не звертався. Отже, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про те, що лікування потерпілої [PERSON] у період з 28.05.2019 р. по 19.07.2019 р. відбулося внаслідок злочинних дій відповідача, через що саме відповідач є особою, яка має відшкодувати понесені медичним закладом витрати на лікування потерпілої. Водночас, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд, приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, вважає необхідним, на підставі ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved