Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

[PERSON] 20 серпня 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила встановити факт належності [PERSON] , яка померла [INFO] , правовстановлюючих документів: свідоцтва про право на спадщину Ѕ частини домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] від 29 жовтня 1952 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 21791, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 30 за реєстровим № 55; свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя Ѕ частини домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] від 29 жовтня 1952 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 21797, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 30 за реєстровим № 53; встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] , є рідною матір`ю [PERSON] , який помер [INFO] ; встановити факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , є рідним батьком [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину домоволодіння та господарських будівель за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Позов мотивований тим, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належало [PERSON] : Ѕ частина домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 жовтня 1952 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 21791, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 30 за реєстровим № 55; Ѕ частина домоволодіння - на підставі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя від 29 жовтня 1952 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 21797, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 30 за реєстровим № 53. У [PERSON] було два сини: [PERSON] та [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт на все своє майно в рівних частках на [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина на спірне домоволодіння. Спадкоємцями першої черги були [PERSON] та [PERSON] , які до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини не звертались, однак були зареєстровані та проживали зі спадкодавцем. Приблизно в 1999 році помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину вказаного домоволодіння, яку він прийняв після смерті своєї матері, однак так і не оформив. Спадкоємцями першої стали: його дружина - [PERSON] та син - [PERSON] , які до нотаріальної контори не звертались, однак прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину спірного домоволодіння, яке він прийняв після смерті своєї матері, однак так і не оформив. Дружина [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] . Єдиним спадкоємцем першої черги був його син - [PERSON] , який у встановлений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак фактично вступу в управління та володіння майном. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно - Ѕ частину вищезазначеного домоволодіння, яку він прийняв після смерті свого батька, однак так і не оформив. Позивач у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 20 липня 2021 року нотаріусом позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та документів, що підтверджують родинні відносини [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Боровик Л.О. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача територіальної громади в особі Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. у відзиві на позов просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна частина домоволодіння не увійшла до складу спадщини. Третя особа - [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник третьої особи - П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Письмово просив розглядати справу без його участі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Судом встановлено, що у відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 17 травня 2021 року зазначено, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] належало [PERSON] : Ѕ частина домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29 жовтня 1952 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 21791, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 30 за реєстровим № 55; Ѕ частина домоволодіння - на підставі свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя від 29 жовтня 1952 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 21797, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДМР та записано в реєстрову книгу № 30 за реєстровим № 53 (а.с. 14). За життя [PERSON] склала заповіт від 11 березня 1988 року на все своє майно в рівних частках на [PERSON] та [PERSON] (а.с. 24). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 25). [PERSON] помер [INFO] (а.с. 26). [PERSON] (дружина [PERSON] ) померла [INFO] (а.с. 26 оберт, 27). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 28). Після його смерті [INFO] у П`ятій дніпровській державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заведена спадкова справа № 120/2021 (а.с. 107-122). Позивач у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 107). 20 липня 2021 року державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів та документів, що підтверджують родинні відносини [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] (а.с. 122). Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно частини 1 статті 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до вимог частини 1 статті 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У своїй постанові від 25 березня 2020 року Верховний Суд за результатами розгляду справи № 305/235/17 прийшов до висновку про те, що під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Позивач у своєму позові зазначає, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки вони були зареєстровані та проживали зі спадкодавцем. Однак позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, зокрема, довідки про склад зареєстрованих осіб на час смерті спадкодавця. Копія домової книги не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин. Крім того, позивачем позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] ; [PERSON] після смерті [PERSON] заявлено не було, а суд в силу ст. 13 ЦПК України розглядає спір в межах заявлених вимог, тому суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. Приймаючи до уваги те, що задоволення позовних вимог про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та родинних відносин окремо від задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом не призведе до ефективного захисту права позивача, то суд доходить висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги незаконні, недоведені та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, тому позивачу судові витрати не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed