Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить стягнути з відповідача заборгованість за борговою розпискою у розмірі 195828,23 грн., що складається з 170000 суми позики, 8492,88 грн. інфляційних збитків, 13632,61 грн. пені та 3702,74 грн 3% річних, а також стягнути просить стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 1958,30 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідач перебував з ним у трудових відносинах з 2019 року. Під час виконання своїх трудових обов`язків, відповідачем неодноразово завдавалася матеріальна шкода підприємству, на якому він працював. З метою відшкодування завданих збитків у відповідності до договору про повну матеріальну відповідальність, відповідач позичив гроші в розмір 170000 грн. та зобов`язувався їх повернути до 08.05.2021, про що свідчить розписка написана власноруч відповідачем. Станом на дату подачі позовної заяви відповідач не віддав борг, чим порушив виконання свого зобов`язання. На звернення, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору, про що свідчить направлена вимога про повернення боргу за розпискою відповідачеві, на яку жодним чином відповідач не реагує. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2022 матеріали позовної заяви передано за підсудністю на розгляд до Олександрівського районного суду Кіровоградської області (а.с.21). Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 18.04.2021 позовну заяву прийнято до провадження, відкрито провадження у справі та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження (а.с.28-29). У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач належним чином повідомлений, про дату, час та місце розгляду справи (а.с.17, 94). Представник позивача адвокат Швець Р.Ю. надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити (а.с.98). Відповідач належним чином повідомлений, про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив,\~відзив не\~подав(а.с.42,93). У відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд уважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У\~ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Матеріалами справи установлено, що 08.04.2021 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 170000 (сто сімдесят тисяч) гривень, які зобов`язався повернути до 08.05.2021,\~про що\~склав розписку(а.с.14). Таким чином, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт отримання коштів у борг, розписка від 08.04.2021 за своєю суттю є договором позики, незалежно від найменування даного документа. Отже, судом встановлено, що 08.04.2021 між сторонами укладено договір позики. Станом на момент подачі позовної заяви до суду борг відповідачем позивачу повернуто не було. Належних і допустимих доказів, які б підтверджували відсутність у відповідача, волевиявлення на укладання договору позики від 08.04.2021 останнім не надано. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. Згідно ч. 2\~ст. 1046 ЦК України\~договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору. Згідно з ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~ ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом установлено, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав та у визначений договором строк грошові кошти у розмірі 170000 грн. позивачеві не повернув, відтак він є таким, що прострочив виконання зобов`язання, а тому вимога позивача в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 170000 грн. визнається судом правомірною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних збитків та 3% річних, суд зазначає наступне. Згідно зі\~статтею 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року №464/3790/16-ц. Відтак, вимоги позивача в\~частині стягненняінфляційних\~збитків та\~3%\~річних визнаються судом правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд погоджується з обрахунками інфляційних збитків та 3% річних здійсненими позивачем в позовній заяві. Що стосується стягнення заборгованості за пенею, суд зазначає наступне. В позові позивач при обрахунку пені застосовує ставку пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Суд ураховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Як встановлено із матеріалів справи за невиконання зобов`язання в самій розписці від 08.04.2021 розмір пені не визначався. За наведених обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 13632,61 грн. Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір, сплачений позивачем, необхідно стягнути з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. Так як задоволенню підлягають 93,04% від позовних вимог, то відповідно вказаний відсоток від сплаченого позивачем судового збору (1958,30 грн.) підлягає стягненню на його користь з відповідача у розмірі 1822,00 грн.

Outcome: partial