Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

В квітні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просила суд визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , а також визнати за позивачем право власності на Ѕ частину транспортного засобу «Фіат», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . В обґрунтування позову зазначено, що сторони із 07.12.2007 р. по 03.09.2013 р. перебували в зареєстрованому шлюбі. Однак, після розірвання шлюбу із відповідачем до теперішнього часу поділ майна подружжя проведено не було. Позивач вказує, що впродовж 2013-2020 р.р. вона із відповідачем продовжували проживати спільно, та за рахунок власних коштів набували майно. Так, за період спільного проживання позивач та відповідач у 2011 році побудували житловий будинок [ADDRESS] . За спільні кошти здійснили ремонт будинку, та провели всі комунікації до нього. За домовленість між сторонами. Право власності на спірний будинок було зареєстровано за відповідачем. Крім того, за період спільного проживання у шлюбі, за рахунок коштів сімейного бюджету, для спільного використання, позивачем та відповідачем було придбано транспортний засіб «Фіат», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який за домовленістю між сторонами також було зареєстровано за відповідачем. Позивач вказує, що на даний час спірним будинком та автомобілем одноосібно користується лише відповідач, що порушує права позивача, як особи, яка набула право власності на зазначене майно відповідно до вимог закону. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Слободянюк А.В. від 12.04.2021 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. В червні 2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача в задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу подружні відносини між позивачем та відповідачем припинились, вони не мали спільного бюджету та не вели спільного господарства. Доказів на підтвердження обставин фактичного проживання позивача разом із відповідачем стороною позивача не надано. Відповідач із 1985 року по даний час зареєстрований та проживає в будинку своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Крім того, право власності відповідача на спірний житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано в 2019 році. Згідно даних технічного паспорту на вказаний будинок, останній, був побудований в 1991 році. Отже спірний будинок був побудований до укладення 07.12.2007 року шлюбу між сторонами, а державну реєстрацію права власності на спірний будинок за відповідачем було проведено після розірвання 03.09.2013 року шлюбу між сторонами. Обгрунтування позову про те, що спірний будинок був побудований за час шлюбу та спільного проживання позивача та відповідача, за їх спільні кошти є недоведеними та хибними. Спірний будинок є особистою приватною власністю відповідача, а тому поділу не підлягає. В частині визнання права власності позивача на Ѕ частину автомобіля, стороною відповідача було зазначено, що він дійсно був придбаний в 2009 році в період шлюбу сторін. За домовленістю між позивачем та відповідачем спірний автомобіль залишився в користуванні відповідача, оскільки, він був придбаний виключно для здійснення відповідачем його професійної діяльності. Проте, сама по собі приналежність спірного автомобіля до спільної сумісної власності позивача та відповідача не є визначеною законом підставою для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину цього автомобіля. В даному випадку позивач обрала спосіб захисту своїх прав, який, виходячи із підстав позову, не є визначеним законом або договором між сторонами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля. У червні 2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивачв наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач разом із відповідачем витратила власні кошти та власну працю на придбання та будівництво спірного будинку, а також придбання автомобіля. Позивачем було обрано вірний спосіб захисту своїх прав, та заперечення сторони відповідача є безпідставними. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.08.2022 року, в задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи по даній цивільній справі було відмовлено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.09.2022 року, у справі було закінчено провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві. Крім того, просили застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, 07.12.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після реєстрації якого прізвище дружині було присвоєно [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, 03.09.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що будо складено актовий запис № 211. Після державної реєстрації розірвання шлюбу прізвище йому було присвоєно - [PERSON] , прізвище їй було присвоєно - [PERSON] . Позивач вказує, що після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати разом, однак, переконливих доказів наведеному стороною позивача суду надано не було, а наявні докази безспірно про це не свідчать. 31.10.2019 року, на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Кашнікова Р.Е. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 49465709 від 31.10.2019 року, було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, - запис про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації зазначеного права стали: технічний паспорт ТОВ «БТІ «Альтернатива» від 31.01.2019 року, довідка ТОВ «БТІ «Альтернатива» № 31/10/19-1810 від 31.10.2019 р. Із копії технічного паспорту ТОВ «БТІ «Альтернатива» від 31.10.2019 року на садибний будинок із господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що садибний будинок на інші споруди за вказаною адресою були побудовані в 1991 році. Доказів про те, що в період із 2007 р. по 2020 р., включно, проводилась реконструкція зазначеного будинку, та/або його добудова, про що вказує сторона позивача, матеріали справи не містять. Позивач зазначає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, і позивачем і відповідачем порівну були вкладені власні кошти та працю на його будівництво, а відтак наявні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину зазначеного будинку. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що спірний будинок є особистою приватною власністю відповідача, він був побудований до укладення шлюбу між сторонами, та право власності на зазначений будинок було зареєстровано після розірвання шлюбу між сторонами, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину зазначеного будинку. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов в цій частині, суд приймає до уваги те, що згідно із ст. 68 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Стаття 369 ЦК України зазначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями : 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Слід зазначити, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дане узгоджується з правовою позицією ВСУ, викладеною при розгляді справ №6-801цс16, 6-2641цс15. Відповідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України визначає що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 даної Постанови, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. В обґрунтування позову стороною позивача зазначено, що спірний будинок було побудовано за спільні кошти, позивач і відповідач в рівних часинах приймали участь у його будівництві та ремонті, а тому спірний будинок є спільною сумісною власністю та підлягає поділу в рівних частинах між ними. В ході розгляду справи було достовірно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі із 07.12.2007 р. по 03.09.2013 р., та переконливих доказів, які б свідчили про те, що після розірвання шлюбу сторони продовжили проживати разом, та разом здійснювали реконструкцію та/або добудову спірного житлового будинку, матеріали справи не містять. Поруч із цим, за матеріалами справи підтверджено, що спірний будинок із господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , - було побудовано в 1991 році, та право власності на спірний будинок було зареєстровано за відповідачем в 2019 році. Слід зазначити, що доводи сторони позивача про те, що будинок було побудовано в 2011 році за спільні кошти подружжя, а також те, що після розірвання шлюбу як позивачем, так і відповідачем були вкладені особисті кошти в рівних частинах на добудову зазначеного будинку, - в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а навпаки спростовані наданими стороною відповідача доказами Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Так, стороною позивача пред`явлено позов про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку, як спільного майна подружжя, при цьому, в ході розгляду справи не доведено участь позивача у придбанні спірного будинку, як і не доведено достатніми доказами участь позивача у його будівництві. Доводи позову та докази, подані на його обгрунтування не дають підстав для висновку, що спірний будинок було придбано за спільні кошти подружжя, а також матеріалами справи участь позивача в придбанні та будівництві спірної нерухомості не підтверджується, у зв`язку з чим, суд вважає, що позивачем не надано достатніх та переконливих доказів того, що спірна нерухомість є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування позову в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного будинку не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а навпаки спростовані стороною відповідача, підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання за позивачем права власності на частину будинку стороною позивача не доведено, а судом не встановлено, а відтак в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити. В частині позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину транспортного засобу суд зазначає наступне. Судом в ході розгляд справи було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період із 07.12.2007 р. по 03.09.2013 р. В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в 2009 році було придбано автомобіль «Фіат», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , право власності на який було зареєстровано за відповідачем, про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частинами першою та другою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Згідно із частиною 5 статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу та рівності часток подружжя у цьому майні. При вирішенні питання про поділ майна подружжя, зокрема неподільної речі застосовуються положення щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки у цьому майні є рівними і між сторонами немає згоди щодо спільного користування ним та його поділу, а тому з огляду на те, що автомобіль є неподільною річчю, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля без його реального поділу, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В ході розгляду справи стороною відповідача було заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Однак, суд вважає за необхідне вказати на те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст.ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Зі змісту позову, та наявних у справі матеріалів вбачається, що до 2020 року позивач вважала спірне майно спільною сумісною власністю, домовленості щодо поділу спільного майна сторони не мали, а тому, на думку суду, строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав у цій частині в даному випадку не сплив, в зв`язку з чим клопотання сторони відповідача задоволенню не підлягає. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: суму в розмірі 1056, 88 грн.

Outcome: partial