Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-06 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення коштів. У своїй позовній заяві просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 6 335,90 грн. та судовий збір у розмірі 992,40 грн. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Уманець Н.О. перебував виконавчий напис №17217 від 05.04.2021 р. про стягнення заборгованості на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» в сумі 30 219,38 грн. В рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису з позивача було стягнуто 9 026,17 грн в рахунок погашення боргу. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24.09.2021р. у справі №761/20867/21 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №17217 від 05.04.2021р. Позивач вважає, що відповідач безпідставно набув грошові кошти в загальному розмірі 6 335,90 грн, що стало підставою для звернення до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2022 року матеріали справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17 травня 2022 року на адресу суду надійшов відзив з викладенням заперечень щодо позовних вимог. 10 серпня 2022 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення від відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, однак представником на адресу суду було подано клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов. Відповідач у судове засідання своїх представників не направив, по дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Судом встановлено, а також підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року, що 05 квітня 2021 року приватним нотаріусом Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис №17217 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ЄАПБ» заборгованості за кредитним договором №008-29044-12101 від 12.10.2010 р., укладеним з ПАТ «Дельта банк», яка виникла за період з 07.05.2020 р. по 31.03.2021 р., яка складається з основної заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30169,38 грн. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Як вбачається з Постанови про відкриття виконавчого провадження від 19 травня 2021 року, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Уманець Н.О. було відкрито виконавче провадження №65491972 на підставі виконавчого напису №17217 від 05.04.2021. Відповідно до повідомлення АТ «ПУМБ» Реф. 116/9672-16/07БТ від 25 травня 2021 вбачається, що у відповідь на постанову ВП№65491972 від 19.05.2021 про арешт коштів боржника, на рахунки [PERSON] було накладено арешт. В рамках виконавчого провадження з [PERSON] відповідно до платіжної вимоги №65491972 від 11.06.2021 було стягнуто 4 528,98 грн. Відповідно до Звіту про здійснені відрахування та виплати ГУ ПФУ в Чернігівській області (Ніжинське ОУ ПФУ) 25395 відносно [PERSON] за постановою від 05.07.2021 за період липень 2021 року - вересень 2021 року було утримано суми: 2 110,08 та 2 110,08, що загально становить - 4 220,16 грн. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2021 року у справі№761/20867/21 було вирішено визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №17217 вчинений 05.04.2021 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором №008-29044-12101 від 12.10.2010 р. Вказане рішення суду набрало законної сили 26 жовтня 2021 року. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 27 жовтня 2021 року, виконавче провадження №65491972 було закінчене, повернуто боржнику кошти у сумі 2 110,08 грн., які перебувають на депозитному рахунку виконавця, та повернуто боржнику кошти стягнутої основної винагороди в сумі 580,19 грн. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважує, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку, правовою підставою набуття ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» коштів в розмірі 6 335,90 грн., став оспорюваний виконавчий напис нотаріуса №17217 від 05.04.2021 року, який в подальшому на підставі рішення суду було визнано таким, що не підлягає виконанню. Тому вважається, що правова підстава для отримання TОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» коштів в розмірі 6 335,90 грн. від позивача [PERSON] відпала і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України як безпідставно одержані відповідачем. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога у частині стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] безпідставно набутих коштів у розмірі 6 335,90 грн. ґрунтується на вимогах закону, а тому підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 992,40 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 1, 4, 15, 16, 1212, 1213 ЦК України,

Outcome: approved