Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

22 березня 2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до суду з позовом, яким просили встановити юридичний факт, що правовстановлюючий документ - заповіт (серія [NUMBER] ), вчинений [PERSON] та посвідчений 23 квітня 2018 року державним нотаріусом Бориспільської міської нотаріальної контори, Бровченко С.О., за реєстровим № 3-545, яким призначено спадкоємцем [PERSON] , [INFO] , - належить померлому [INFO] , [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] у м. Борисполі Київської області, померла [PERSON] . 23 квітня 2018 року [PERSON] склала заповіт, на підставі якого заповіла своєму сину [PERSON] все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що спадкодавцю буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право. Після відкриття [INFO] спадщини після смерті [PERSON] , [PERSON] не встиг її прийняти, оскільки помер [INFO] у м. Кишинів, Республіка Молдова, до закінчення шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини. Позивачами подано заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкової трансмісії, в строк встановлений для прийняття спадщини, а тому вони вважають, що ними прийнято спадщину. Позивачі зауважили, що вони позбавлені можливості оформити право на спадщину та отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину з тих підстав, що в заповіті вчиненому [PERSON] , в якому нею було призначено своїм спадкоємцем її сина, [PERSON] , [INFO] , допущено описку в його прізвищі, де замість « [PERSON] » помилково зазначено « [PERSON] », тобто зайво було зазначено в прізвищі ще одну літеру «і». Встановлення факту належності заповіту, як зазначено в позові, породжує для позивачів юридичні наслідки, оскільки від них залежить виникнення у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права на спадкування та одержання ними свідоцтва про право на спадщину, яке не може бути видане нотаріусом без підтвердження такого юридичного факту, а саме належності заповіту саме [PERSON] . Ухвалою суду від 25 березня 2021 року у справі відкрито провадження загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 23 квітня 2021 року [PERSON] подала відзив на позов, яким просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки наявність допущеної помилки у заповіті на думку відповідача свідчить про волевиявлення спадкодавця призначити своїм спадкоємцем іншу особу [PERSON] , а не [PERSON] .. Крім того, позивачами не надано доказів неможливості внесення відповідних виправлень до заповіту нотаріусом, що його видав, що є на думку останнього підставою для відмови у задоволенні позову. Також, [PERSON] зазначає, що позивачем [PERSON] не сплачено судового збору за подання позову, а також належним чином не засвідчено представником позивача копії документів, доданих до позовної заяви. У відзиві також міститься посилання на те, що адвокат Ковальчук С.М. не має повноважень на підписання позовної заяви та подання її до суду, оскільки у справі міститься лише копія ордеру адвоката, при цьому не надано договору про надання правової допомоги, який би містив повноваження адвоката на підписання та подання позову від імені позивачів до суду. Ухвалою суду від 9 липня 2021 року клопотання представника позивачів, адвоката Ковальчука С.М. про витребування доказів задоволено, витребувано від Бориспільської районної державної нотаріальної контори належним чином завірені копії документів, наявних у спадковій справі за № 405/2020, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 31 січня 2022 року за клопотанням представника позивачів, адвоката Ковальчука С.М. до участі у цивільній справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 червня 2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом і повідомленням сторін. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. Представник позивачів подав до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, при цьому судові витрати просив покласти на позивачів. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити судове рішення. У зв`язку з неявкою відповідачів, судом враховується також рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [INFO] у м. Борисполі Київської області, померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 03 липня 2020 року Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 138 на звороті). Після смерті [PERSON] , на підставі ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день її смерті. Відповідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, як це передбачено ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов`язки [PERSON] , що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а саме: право на 1/2 часту квартири [ADDRESS] , земельної ділянки і гаражу по [ADDRESS] . Спадкоємцями за заповітом і за законом, відповідно ч.1 ст. 1222 ЦК України, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування, згідно ч.1, 3 ст. 1223 ЦК України, виникає у день відкриття спадщини і належить особам, зазначених у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 23 квітня 2018 року [PERSON] склала заповіт серії ННВ № 741230, як особисте розпорядження на випадок своєї смерті, посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської нотаріальної контори, Бровченко С.О. , та зареєстрованого в реєстрі за № 3-545, на підставі якого заповіла своєму сину [PERSON] , [INFO] , все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що спадкодавцю буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право (а.с. 15). Цей заповіт, згідно ст. 1236 ЦК України, охоплює все майно, яке належатиме спадкодавцю на час його смерті. Судом встановлено, що заповіт [PERSON] від 23 квітня 2018 року не змінений та не скасований, а тому станом на час смерті спадкодавця є чинним. наведене підтверджується даними, відображеними у Витязі про реєстрацію в спадковому реєстрі від 23 квітня 2018 року за № 51679070 щодо реєстрації заповіту. Крім того, доказів протилежного до суд сторонами не подано. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [INFO] у м. Кишинів, Республіка Молдова, помер [PERSON] , про що 25 серпня 2020 року складений актовий запис про смерть за № 3919. Наведене підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданого 25 серпня 2020 року Службою цивільного стану муніціпалитету Кишинів, Республіка Молдова (а.с. 14). Відтак, [PERSON] після відкриття [INFO] спадщини після смерті його матері [PERSON] , не встиг її прийняти в строки та в порядку, що передбачені ст. 1269, 1270 ЦК України, оскільки помер [INFO] , тобто до закінчення шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини. Відповідно ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Отже, право на здійснення спадкування майна після смерті [PERSON] виникло у спадкоємців [PERSON] , який помер до закінчення строку для прийняття спадщини за заповітом, відкритої після смерті [PERSON] , не встигнувши її прийняти, та здійснюється такими спадкоємцями на загальних підставах. Право на спадкування, згідно ст. 1223 ЦК України, виникає у день відкриття спадщини і належить особам, зазначених у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] за час свого життя не складав заповіту як особистого розпорядження на випадок своєї смерті щодо свого майна, а тому право на спадкування одержують особи першої черги права спадкування за законом, а за їх відсутності - спадкоємці наступних черг. Відповідно вимог ст. 1261 ЦК України, [PERSON] являється спадкоємцем першої черги права на спадкування за законом, оскільки є дружиною спадкодавця, яка пережила його. Наведене підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серія [NUMBER] виданого 05 серпня 1982 року Палацом укладання шлюбів м. Кишинів, МРСР, де чоловіком зазначено - [PERSON] . 13 листопада 2020 року [PERSON] подала приватному нотаріусу Кузьміченко О., за місцем відкриття спадщини, після смерті [PERSON] , письмову заяву про прийняття спадщини за законом. [PERSON] та [PERSON] , на підставі ст. 1261 ЦК України, являються спадкоємцями першої черги права на спадкування за законом, оскільки є дітьми спадкодавця. Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого 08 червня 1976 року Міським відділом РАЦС Київської області та свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданого 31 серпня 1979 року Міським відділом РАЦС м. Кишинів, де їх батьком зазначено - [PERSON] . 13 листопада 2020 року [PERSON] подав до приватного нотаріуса Кузьміченко О. письмову заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] .. 11 грудня 2020 року [PERSON] подала приватному нотаріусу Кузьміченко О., за місцем відкриття спадщини, після смерті [PERSON] , письмову заяву про прийняття спадщини за законом від імені свого сина [PERSON] діючи на підставі довіреності від 13 листопада 2020 року, посвідченої нотаріусом штату Нью-Йорк, округ Річмонд, Наталією Гориленко , апостиль за № NYC-1510765 від 26 листопада 2020 року в м. Нью-Йорк, штат Нью-Йорк. Спадкоємець, який прийняв спадщину, згідно положенням ч.1 ст. 1296 ЦК України, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке відповідно ч.1 ст. 1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо, яке згідно ч.10 вказаної статті, видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Таке ж положення міститься в п. 4.9 Глави 10 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно ч. 11 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Нотаріус, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі ст. 4, 69 Закону України «Про нотаріат», перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Подібне за змістом положення міститься в п. 4.14 Глави 10 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яким передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. З дослідженого судом заповіту, вчиненого [PERSON] та посвідченого 23 квітня 2018 року державним нотаріусом Бориспільської міської нотаріальної контори, Бровченко С.О. , за реєстровим № 3-545, вбачається, що спадкодавець призначила спадкоємцем свого сина - [PERSON] , [INFO] . Проте, державним нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення вказаного заповіту допущено описку (помилку) в прізвищі [PERSON] , де замість « [PERSON] » помилково зазначено « [PERSON] », тобто зазначено в прізвищі ще одну літеру «і». Допущена нотаріусом описка в написання прізвища спадкоємця в заповіті позбавляє можливості позивачів оформити право на спадщину та отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину. Натомість суд вважає обґрунтованими доводи позивачів, що у свідоцтві про народження [PERSON] серія [NUMBER] виданого 27 травня 1952 року Кегостровською сільською радою Пролетарського району м. Архангельськ, прізвище спадкоємця зазначено як « [PERSON] », а не « [PERSON] ». При тому, що дата народження, [INFO] , яка зазначена в заповіті та в свідоцтві про народження повністю збігаються, а в графі мати зазначено [PERSON] , що свідчить про прямі родинні відносини, де [PERSON] є сином [PERSON] як і зазначено про це в самому заповіті, яким спадкодавець призначив спадкоємцем свого сина. Додатково обставини, що прізвище [PERSON] є не « [PERSON] », а саме « [PERSON] » підтверджується письмовими доказами, які у сукупності свідчать про юридичний факт належності заповіту як правовстановлюючого документу саме [PERSON] , якими є : паспорт громадянина Радянських соціалістичних республік серія [NUMBER] виданого 01 листопада 1977 року відділом внутрішніх справ Бориспільського райвиконкому Київської області, де також містяться дані про дату та місце народження [PERSON] , які повністю збігаються з даними, які містяться у свідоцтві про народження [PERSON] серія [NUMBER] ; картка платника податків, виданої 13 грудня 2013 року Головним управлінням Міністерства доходів і зборів у Київській області, де також містяться дані про дату та місце народження [PERSON] , які повністю збігаються з даними, які містяться у свідоцтві про народження; свідоцтво про укладання шлюбу серія [NUMBER] виданого 05 серпня 1982 року Палацом укладання шлюбів м. Кишинів, МРСР, де також містяться дані про дату та місце народження [PERSON] , які повністю збігаються з даними, які містяться у свідоцтві про його народження; диплом серія [NUMBER] про вищу економічну освіту, виданого 31 серпня 1974 року [PERSON] ; диплом кандидата економічних наук серія [NUMBER] виданого 25 липня 1986 року [PERSON] .. Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що [PERSON] заповіла все своє майно саме сину [PERSON] , а вказане у заповіті прізвище спадкоємця « [PERSON] » є опискою. Відповідно положень п. 6 ст. 315 ЦПК України, встановлення судом факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті відноситься до фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку, згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України, можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Верховний суд України в п. 1 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року за № 5, роз`яснив судам, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Крім того, в п. 7 вказаної Постанови зазначено, що при розгляді справи про встановлення на підставі п.6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, на підставі п.6 ст. 273 ЦПК суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв`язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв`язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Таким чином, суд приходить переконання, що встановлення факту належності заповіту серії [NUMBER] вчиненого 23 квітня 2018 року [PERSON] , яким вона призначила [PERSON] спадкоємцем своїх прав та обов`язків, здійснено саме щодо [PERSON] , який помер не встигнувши прийняти спадщину, та породжує для заявників юридичні наслідки, оскільки від них залежить виникнення у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] права на спадкування та необхідне їм для одержання свідоцтва про право на спадщину, яке не може бути видане нотаріусом без підтвердження такого юридичного факту належності заповіту [PERSON] .. У листі Бориспільської міської державної нотаріальної контори від 25 травня 2021 року за № 535/02-14, наданому [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на їх звернення, державним нотаріусом Бровченко С.О. зазначено, що оскільки заповіт є односторонніми правочином, особливості внесення змін та скасування якого визначено ст. 1254 ЦК України, внесення до нього змін проводиться виключно особисто заповідачем з подальшим нотаріальним посвідченням таких змін в порядку, що встановлений законом для посвідчення заповіту. Відтак, нотаріус не має права самостійно виправляти описку, яка була допущена в заповіті без вчинення таких змін до заповіту особисто заповідачем. Таким чином, внесення змін до заповіту посвідченого Бровченко С.О. , державним нотаріусом Бориспільської місько ї державної нотаріальної контори, 23 квітня 2018 року за реєстровим № 3-545, від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , [INFO] , самостійно державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори є неможливим, без внесення таких змін особисто заповідачем [PERSON] в порядку, передбаченому ст. 1254 ЦК України. Оскільки [PERSON] [INFO] померла, це виключає можливість внесення нею особисто змін до заповіту, а державному нотаріусу Бориспільської міської державної нотаріальної контори, відповідно, посвідчити такі зміну в порядку, що встановлений законом для посвідчення заповіту. За наведених вище обставин суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивачів, які були доведені ними у визначеному процесуальним законом порядку, шляхом надання належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, а тому необхідно встановити юридичний факт, що правовстановлюючий документ, а саме заповіт серії [NUMBER] вчинений 23 квітня 2018 року [PERSON] , яким вона призначила [PERSON] спадкоємцем своїх прав та обов`язків і в якому помилково зазначено прізвище « [PERSON] » - належить саме [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачі сплатили судовий збір в розмірі 2724 грн. 00 коп., що підтверджується квитанціями за № 54949509, 54949567, 54949623 від 22 березня 2021 року (а.с. 10-12). Однак представник позивачів подав до суду заяву, якою просив віднести понесені судові витрати на рахунок позивачів. Зважаючи на вказане, суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідачів на користь позивачів. Враховуючи наведене та

Outcome: approved