Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 жовтня 2012 року в загальному розмірі 30813 грн. 34 коп. В обґрунтування позову зазначало, що 16 жовтня 2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк", яке 14 червня 2018 року змінило своє найменування на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - Банк або АТ КБ "ПриватБанк") і [PERSON] (далі - Позичальник) була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт (далі - кредитний договір), за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 8708 грн. 03 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18 % річних на залишок заборгованості за кредитом. Позичальник [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода разом із запропонованими Банком Умовами і правилами та Тарифами складають між ним і Банком кредитний договір, що підтверджується підписом Позичальника у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється шляхом внесення щомісячного платежу в період з 1 по 25 число кожного місяця. Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав, надав Позичальникові кредит у вказаній сумі. Проте відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 05 листопада 2019 року [PERSON] має перед Банком заборгованість за цим кредитним договором на загальну суму 30813 грн. 34 коп., з яких: 8490 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 9801 грн. 80 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 12521 грн. 33 коп. - заборгованість за пенею. Представник позивача Гребенюк О.С. у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав відзив на позов, у якому просив суд застосувати загальну позовну давність терміном у три роки та спеціальну позовну давність терміном в один рік і відмовити АТ КБ "ПриватБанк" у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт від 16 жовтня 2012 року, Банк надає Позичальникові строковий кредит у розмірі 8708 грн. 03 коп. строком на 24 місяці, з 16 жовтня 2012 року по 31 жовтня 2014 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 8708,03 грн. у обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків у розмірі 1,5 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у строки, зазначені в заяві, Умовах та правилах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" числа кожного місяця Позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 435 грн. 75 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення суми заборгованості повинна бути не пізніше 31 жовтня 2014 року. У п. 2.2 Генеральної угоди передбачено, що згідно із ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України, при порушенні Позичальником строків погашення заборгованості, зазначених у цій Генеральній угоді, більш ніж на 31 день за зобов`язаннями, строк яких не настав, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 1260 грн. 55 коп. Вказував, що Банк у позовній заяві також посилається на те, що у зв`язку із порушеннями Позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 05 листопада 2019 року він має заборгованість в загальному розмірі 30813 грн. 34 коп. Однак, відповідно до розрахунку заборгованості, доданого Банком до позову, та враховуючи положення п. 2.2 Генеральної угоди, прострочена заборгованість виникла у нього вже станом на 30 червня 2013 року, оскільки згідно із розрахунком погашення заборгованості у період з 17 жовтня 2012 року по 30 червня 2013 року ним не здійснювалось взагалі. Тобто прострочена заборгованість та зобов`язання по поверненню всієї суми кредиту виникло у нього на 32-й день після 30 червня 2013 року, а саме з 03 серпня 2013 року заборгованість є простроченою. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Позивач вважає, що у Банку сплив строк давності пред`явлення вимоги про стягнення з нього заборгованості в загальному розмірі 30813 грн. 34 коп., оскільки настання простроченої заборгованості відбулося 03 серпня 2013 року, а Банк звернувся до суду тільки 14 листопада 2019 року. Крім того, зазначав, що всупереч вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" АТ КБ "ПриватБанк" не надано суду доказів, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, а саме первинні документи на підтвердження фактичної видачі йому кредитних коштів у розмірі 8708 грн. 03 коп. відповідно до умов п. 2.1 Генеральної угоди, не надано доказів оформлення на його ім`я кредитної картки та її видачі, не надано виписок з його особового рахунку, що свідчить про недоведеність позовних вимог у частині підтвердження факту надання йому кредитних коштів, передбачених п. 2.1 Генеральної угоди, та відповідно і факту наявності заборгованості. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Завойко Д.І. подав до суду заяву, у якій просив суд здійснювати розгляд справи за відсутності сторони відповідача та відмовити Банку у задоволенні позовних вимог, врахувавши доводи, надані у відзиві на позов. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК України). У ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 16 жовтня 2012 року ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником усіх прав та обов`язків якого є позивач АТ КБ "ПриватБанк", і відповідач [PERSON] уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт № б/н з метою створення Позичальникові сприятливих умов для виконання ним зобов`язань за кредитним договором № SAMDN50ОТ002491500 від 06 грудня 2009 року. За умовами п. 2.1 цього кредитного договору Банк надає Позичальникові на споживчі цілі кредит строком на 24 місяці до 31 жовтня 2014 року шляхом встановлення на платіжну картку кредитного ліміту в розмірі 8708 грн. 03 коп., в обмін на зобов`язання Позичальника по поверненню кредиту, сплату процентів у розмірі 1,5 % у місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення суми заборгованості за цим договором здійснюється шляхом сплати Позичальником у період з 1 по 25 число кожного місяця платежу в розмірі 435 грн. 75 коп. Відповідно до умов п. 2.2 кредитного договору у разі порушення Позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день, строк повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 день з моменту порушення. Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 05 листопада 2012 року внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором № б/н від 16 жовтня 2012 року [PERSON] має перед АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за цим кредитним договором на загальну суму 30813 грн. 34 коп., з яких: 8490 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 9801 грн. 80 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 12521 грн. 33 коп. - заборгованість за пенею. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ч. 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - виконання ним належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором та повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Пред`являючи до суду позов до [PERSON] , позивач АТ КБ "ПриватБанк" надало докази надання кредитних коштів та свої розрахунки кредитної заборгованості відповідача, підтверджуючи її письмовими доказами, зокрема, розрахунок суми заборгованості, копію Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, з яких вбачається, що станом на 05 листопада 2019 року відповідач [PERSON] має перед АТ КБ "ПриватБанк" прострочену заборгованість за сумою кредиту в загальному розмірі 30813 грн. 34 коп. Будь-яких доказів на спростування зазначеного розміру заборгованості за сумою кредиту і доказів виконання своїх зобов`язань за кредитним договором від 16 жовтня 2012 року відповідач [PERSON] до суду не подавав, проти позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" заперечував з підстав пропуску Банком строку позовної давності. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення із [PERSON] заборгованості за сумою кредиту в розмірі 30813 грн. 34 коп. є обґрунтованим. За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з нього суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 16 жовтня 2012 року та відмови у задоволенні позову з цих підстав повністю, посилаючись на те, що 16 жовтня 2012 року між ним і Банком був укладений кредитний договір строком повернення протягом 24 місяців, тобто до 31 жовтня 2014 року, відповідно до наданого Банком розрахунку суми заборгованості, враховуючи положення п. 2.2 Генеральної угоди, прострочена заборгованість виникла уже станом на 30 червня 2013 року, оскільки ним взагалі не здійснювалось погашення суми заборгованості за період з 17 жовтня 2012 року по 30 червня 2013 року. Тобто прострочена заборгованість та зобов`язання по поверненню всієї суми кредиту виникло у нього на 32-й день після 30 червня 2013 року, тому із 03 серпня 2013 року заборгованість є простроченою. Позовна заява підписана позивачем АТ КБ "ПриватБанк" 14 листопада 2019 року, тобто після спливу передбаченої ст. 257 ЦК України загальної позовної давності тривалістю у три роки, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Із позовної заяви АТ КБ "ПриватБанк" видно, що вона дійсно підписана представником позивача 14 листопада 2019 року. Згідно із штемпелем на конверті дана позовна заява про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором Банком здана на пошту для направлення її до суду 24 листопада 2019 року (а. с. 44). Наведене свідчить про те, що АТ КБ "ПриватБанк" пропущений визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності звернення до суду з цим позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, оскільки такий позов мав бути пред`явлений Банком у строк до 03 серпня 2016 року. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Заперечуючи проти застосування спливу строку позовної давності, представник позивача АТ КБ "ПриватБанк" Ванжа Н.В. подала відповідь на відзив, у якому посилаючись на те, що Банком не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з цими позовними вимогами, оскільки [PERSON] вчинено дії, що свідчать про визнання ним боргу, а саме згідно із випискою клієнта [PERSON] , останній неодноразово здійснював погашення заборгованості, крайній раз погашення ним здійснено 26 червня 2018 року. На підтвердження цих доводів представник позивача Ванжа Н.В. додала до відповіді на відзив виписку по карті відповідача [PERSON] . Також представник Банку подала до суду клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи, зокрема, виписки по картковому рахунку, витяг із Умов та правил надання банківських послуг у редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, внутрішньобанківський наказ про затвердження Умов та правил надання банківських послуг, довідку про зміну умов кредитування, довідки про видані клієнту картки. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" від 16 липня 1999 року № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. У п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 275, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Відповідно до п. 63 даного Положення виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я і по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно із ч. 5 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту, слід зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12 червня 2014 року у справі № 6-32цс13). Суд звертає увагу на те, що у цій справі, докази на підтвердження своїх позовних вимог щодо здійснення відповідачем останнього платежу за кредитним договором від 16 жовтня 2012 року саме 26 червня 2018 року та що Банком не пропущений строк для звернення до суду з цими позовними вимогами, Банк зобов`язаний був додати до позовної заяви, зокрема, виписку по особовому рахунку Позичальника. Проте до позовної заяви позивач зазначених доказів не надав, відповідного клопотання про неможливість їх подання також не подавав, що є його процесуальним обов`язком у силу положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач не здійснював письмового обґрунтування неможливості подання інших письмових доказів разом із позовною заявою, зокрема, виписки з клієнтського рахунку яка є первинним документом та підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, окрім тих, які зазначені у позові, тому всі інші письмові докази, подані позивачем після подання позовної заяви, судом визнаються недопустимими в розумінні положень ст. 78 ЦПК України та не приймаються судом до уваги, оскільки вони подані з порушенням вимог ч. ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України. Разом з цим, до позовної заяви разом з її поданням до суду позивачем не додано письмових доказів, які б підтверджували здійснення платіжних операцій як Банком, так і Позичальником (виписок з особового рахунку відповідача), доказів здійснення Позичальником платежів за кредитним договором. Оскільки на підтвердження вчинення дій щодо внесення [PERSON] погашення заборгованості саме 26 червня 2018 року Банк у встановлений законодавством строк доказів не надавав та обґрунтування цього позовна заява не містить. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що АТ КБ "ПриватБанк" позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2012 року подано до суду з пропуском визначеного законом трирічного строку позовної давності, відповідачем у справі надано суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цього позову АТ КБ "ПриватБанк" з огляду на сплив позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed