Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що 06 лютого 2014 року він позичив відповідачу кошти в розмірі 115000,00 доларів США, про що зазначається в розписці від 06 лютого 2014 року, яку надає як доказ. Позивачем направлялися вимоги про повернення коштів від 28 травня 2020 року та 26 червня 2020 року, однак на даний час позика залишається неповернутою. З таких обставин позивач просить стягнути з відповідача на його користь 115000,00 доларів США, а також судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2020 року закрите підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті. 20 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача із клопотанням про поновлення процесуального строку для його подання. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву та його не прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 16 січня 2021 року суд поновив строк для подання клопотання про призначення експертизи та призначив комплексу судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документа. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року зупинив провадження в справі. Ухвалою суду від 03 березня 2021 року поновлено провадження в справі. Ухвалою суду від 26 квітня 2021 року повторно направлено на виконання ухвалу суду про призначення експертизи та уточнено питання, а також зобов`язано відповідача надати документи з вільними зразками підпису та відбитками печатки. Ухвалою суду від 07 травня 2021 року продовжено відповідачу строк для надання матеріалів з вільними зразками підпису та відбитками печатки. Ухвалою суду від 31 травня 2021 року витребуванні додаткові докази та зупинено провадження в справі в зв`язку з призначенням експертизи. Ухвалою суду від 09 серпня 2021 року поновлено провадження в справі. Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) визнано явку позивача і відповідача обов`язковою, викликано експерта для надання пояснень. Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року суд витребував ряд доказів. Ухвалами суду від 14 грудня 2021 року суд, поновивши строк, прийняв до розгляду ряд доказів, а також призначив додаткову почеркознавчу експертизу та зупинив провадження в справі. Ухвалою суду від 25 березня 2022 року поновлено провадження в справі. Ухвалою суду від 22 червня 2022 рок (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) суд, поновивши строки, прийняв ряд доказів та задовольнив клопотання про виклик експертів. Ухвалою суд від 29 вересня 2022 року суд відмовив у задоволенні заяви про призначення повторної експертизи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі. При цьому позивач вказував, що відповідач декілька раз отримував кошти в позику, а востаннє, бажаючи отримати кошти, позивач попросив його надати розписку, вказавши в ній свої паспорті дані, та оскільки у відповідача був відсутній при собі паспорт, розписку він привіз наступного разу, яка була вже написана, однак відповідач в присутності позивача ставив свій підпис в розписці та печатку й отримав кошти. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Омельчук С. Л. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи на те, що відповідач кошти не отримував, розписки не писав та позивачем цих обставин не доведено. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого висновку\~дійшов Верховний\~Суд у\~постанові від\~16\~лютого 2022\~року у\~справі № 712/2941/19. Позивач, обґрунтовуючи доводи власного позову, вказує, що загальна сума позики отримувалася відповідачем декількома частинами, під час отримання однієї із них, відповідач приніс уже написаний текст розписки, а власноручний підпис та відтиск печатки ставив безпосередньо при ньому. Натомість відповідач, заперечуючи укладення договору та отримання позики, зазначає, що отримання позики у спосіб про який вказує позивач, тобто декількома частинами, мав би закріплювати передачу кожної частини коштів окремим розписками. Аналізуючи вищезазначені норми законодавства, а також зміст положень § 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України слід дійти висновку, що законодавством не обмежується можливість отримання позики за сумою коштів, яка надається у позику, а також можливість її отримання частинами та складення за фактом отримання усіх коштів єдиного документу у виді розписки на загальну суму. Таким чином, судом установлено, що 06 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в розмірі 115000,00 доларів США. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики, оскільки з урахуванням вищезазначених норм, а також правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та постанові Верховного Суду\~від 14\~квітня 2021\~року у\~справі №\~642/4200/17, даний договір містить умови отримання позичальником в борг суми коштів та дати їх отримання. Крім того, зі змісту самого тексту розписки, належить зазначити, що словесний оборот «позичив» вказує на те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо передачі грошових коштів, є позикою, а сама розписка є доказом не лише факту укладення договору позики, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі №3-127гс11 зроблено висновок, що оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту. Тобто, в даному випадку, строк повернення позики слід вважати таким, що не встановлений договором, а отже позика підлягає поверненню за правилами абзацу 2 частини першої статті 1049 ЦК України протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. У зв`язку із невиконанням умов договору, позивачем 28 травня 2020 року надсилалася письмова вимога про повернення коштів, а також така вимога надсилалася 26 червня 2020 року. У ході судового розгляду відповідач заперечував укладення договору позики, написання ним розписки, його підпису у ній, у тому числі зважаючи на перебування його за межами України станом на 06 лютого 2014 року, що підтверджується копією закордонного паспорта, відсутність у нього такого виду печатки, а також отримання письмової вимоги про повернення коштів. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1,2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 січня 2021 року призначено у справі комплексу судову почеркознавчу експертизу та технічну експертизу документа. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня 2021 року ухвала суду від 16 січня 2021 року повторно направлена на виконання із уточненням питань, які були поставлені на вирішення експертизи. Згідно висновку експерта від 14 липня 2021 року №СЕ-19/102-21/9250-ПЧ рукописний текст, який починається словами «Розписка..», а закінчується словами: «..06.02.2014 Шумський», у розписці від 06 лютого 2014 року про отримання [PERSON] від [PERSON] позики в сумі 115000,00 доларів США, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Вирішити питання «Чи виконаний підпис під рукописним текстом у розписці від 06 лютого 2014 року від імені « [PERSON] », [PERSON] » не виявилося можливим так, як при оцінюванні результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіги, ні розбіжності не можуть служити підставою для позитивного або негативного висновку. Пояснюється це тим, що збіги ознак не утворюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки часто зустрічаються у почерках різних осіб. Відносно розбіжностей не вдалося оцінити однозначно тому, що елементи досліджуваного підпису виконані простими рухами, складаються зі штрихових елементів, у яких відсутні чітко виражені ознаки, які б володіли високою ідентифікаційною значимістю. Досліджуваний підпис міг бути виконаний як самим [PERSON] , у варіанті який не проявився у наданих зразках, тому що надані зразки мають велику варіаційність. Або ці розрізняючі ознаки є ознаками іншої особи, яка виконала цей підпис з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] . Відсутність однозначності в оцінці розходжень не дозволило вирішити питання про виконавця ні в категоричній, ні в ймовірній формі. Запитання «Чи нанесений відбиток печатки у розписці від 06 лютого 2014 року про отримання [PERSON] від [PERSON] позики в сумі 115000,00 доларів США у той період часу, яким датований документ?» не вирішувалося так, як відбиток печатки під рукописним текстом у розписці нанесено не печаткою, вільні зразки якої надані на експертизу, а іншою печаткою. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 грудня 2021 року призначено у справі додаткову судову почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експертів за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи від 21 березня 2022 року №323/324/22-21 підпис під рукописним текстом у розписці від 06 лютого 2014 року від імені [PERSON] та довіреності від 26 лютого 2018 року серії ННА 229461, виданої [PERSON] , довіреності від 03 жовтня 2016 року серії НВА 763438, виданої [PERSON] виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки технічних засобів та виконані однією особою. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» зазначено, що за заявою осіб, які приймають участь у розгляді справи, суд призначає судову експертизу, якщо необхідність її проведення обумовлена обставинами справи і поданими сторонами доказами (тобто, при наявності належного обґрунтування підстав для проведення судової експертизи). Висновок судового експерта та інформація, яка міститься у ньому не має для суду наперед встановленого значення, а є лише одним із доказів, які суд досліджує, надає оцінку за внутрішнім переконанням та враховує при вирішенні справи. Результат оцінки судом висновку судового експерта відображається у рішенні, в якому наводяться мотиви його прийняття або відмови у прийнятті. При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Після їх дослідження та надання пояснень експертів, у судовому засіданні 29 вересня 2022 року представником відповідача адвокатом Омельчуком С. Л. заявлялося клопотання про призначення повторної комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документа, посилаючись на суперечність висновку експертизи від 21 березня 2022 року висновку експерта від 14 липня 2021 року. Однак ухвалою суду від 29 вересня 2022 року в задоволенні такого клопотання відмовлено. Суд вважає вказані висновки проведених експертиз належними та допустимими доказами, достатніми для встановлення обставин справи. При цьому суд звертає увагу, що проведені експертизи є різними за видом дослідження, а тому вони один одному не суперечать та не викликають потреби у проведенні інших досліджень, зокрема, повторно. При цьому суд зауважує, що в первинному дослідженні експертом встановлювалося виконання підпису певною особою, виходячи з сукупності всіх вільних зразків підпису наданих відповідачем для проведення експертизи, про що наголошувалося експертом. Наразі слід звернути увагу, що достовірність вільних зразків підпису, виходячи з положень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, встановлюється лише шляхом пред`явлення їх особі, яка їх і надала. В той же час, експерт в своїх поясненнях вказував, що не співставляла підписи в окремих документах, оскільки таке питання на розгляд експертизи не ставилося. При проведенні додаткової експертизи при порівняні підпису в розписці та підпису в довіреностях, підписи відповідача в яких нотаріально засвідчені встановлено, що вони виконанні однією ж особою, тобто відповідачем [PERSON] . Щодо твердження відповідача про перебування в той час за межами держави, то сторона позивача, маючи сумніви в достовірності як доказу копії закордонного паспорта [PERSON] , на його замовлення також проведене експертне технічне дослідження документів, висновок якого від 01 листопада 2021 року №7512/21-21 долучений до справи. За даним висновком «досліджувані зображення штампу з датерами 04.02.14 49 та 09.02.14 49 не співпадають за своїми розмірними характеристиками та розміщенням зображень реквізитів, а також штамп датований 09.02.14 49 має велику кількість марашок, не зрозумілого походження, які ймовірно могли бути створені шляхом підчисток або виправлень цифрових значень. Які вносилися зміни у відтиски штампів від 04.02.2014 під №49 та від 09.02.2014 під №49 на копії закордонного паспорта [PERSON] [NUMBER] можливо вирішити в категоричній формі тільки при наданні до експертної установи оригіналу досліджуваного документа». На виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2021 року Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надана відповідь від 05 листопада 2021 року №91-43202/0/15-21-Вих про неможливість надання інформації про перетин державного кордону України у період з 04 лютого 2014 року до 09 лютого 2014 року [PERSON] , оскільки така інформація у базі даних осіб зберігається протягом п`яти років; а Управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області у відповіді від 09 листопада 2021 року №0501.9-7523/05.1-21 повідомлено, що відповідно до акту від 09 листопада 2020 року №03.3/383 знищено паспорт громадянина України для виїзду за кордон номер та серії [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] . Відповідачем також на підтвердження свого перебування за межами України станом на 06 лютого 2022 року подана, у офіційному перекладі з польської мови, заява авто-сервісу [PERSON] від 23 листопада 2021 року, за якою з 04 лютого до 09 лютого 2014 року у власній майстерні по [ADDRESS] ремонтував вантажний автомобіль громадянин України [PERSON] . Ремонт пов`язаний з несправністю пневматичної гальмівної системи автомобіля VOLVO, реєстраційні номерні знаки [NUMBER] . Підтверджує, що власник вказаного транспортного засобу весь період ремонту перебував у кабіні вказаного транспортного засобу. Однак, згідно поданого позивачем витягу з бази даних «Відомості про осіб, що перетнули державний кордон України» центрального сховища даних ІТС «Гарт-1», виданого на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03 червня 2022 року (справа №127/11115/22, провадження №1-кс/127/4665/22), від 15 червня 2022 року, [PERSON] за документом ЕР913980 (що згідно матеріалів справи є паспортом громадянина України для виїзду за кордон) виїхав за межі України, перетнувши кордон України у пункті пропуску «Рава-Руська», 04 лютого 2014 року о 14:01:24 автомобільним транспортом, д.н.з. [NUMBER] , та в`їхав на територію України, перетнувши кордон у пункті пропуску «Ягодин», 05 лютого 2014 року о 19:55:07 автомобільним транспортом, д.н.з. [NUMBER] . Тобто належить стверджувати про неправдивість поданої відповідачем інформації про перебування за кордоном 06 лютого 2014 року. Як неправдивим є і твердження відповідача про відсутність у нього печатки, відбиток якої міститься на розписці. Адже як свідчать матеріали справи відповідач, здійснюючи господарську\~діяльність,\~використовував печатку,\~відбиток якої\~значиться на\~розписці, про що підтверджується цілим рядом документів, наданим позивачу на адвокатський запит. При цьому суд звертає увагу, що відповідач таких доказів для проведення експертизи не надав, що в силу положень ст.109 ЦПК України оцінюється судом як ухилення від надання доказів та визнається судом як факт наявності такої печатки та проставлення її відбитку на розписці. Таким чином, з огляду на наявні у матеріалах справи докази, є цілком доведеним факт укладання між сторонами договору позики, зважаючи на спростування належними та допустимими доказами факту про перебування [PERSON] за межами України 06 лютого 2014 року та підтвердження підписання ним розписки. Будь-яких доказів на спростування встановлених обставин стороною відповідача надано не було та судом не встановлено. Щодо написання самого тексту розписки, то суд звертає увагу, що він виконаний не відповідачем в справі. Разом з тим вказане не спростовує логічних тверджень позивача про надання розписки відповідачем. Твердження відповідача щодо зміни пояснень позивачем з цього приводу не заслуговують на увагу, оскільки позивач, звертаючись до суду вказував про позику відповідачем коштів, а не про обставини надання розписки. Відповідно зважаючи на наявність у позивача оригіналу розписки, що міститься у матеріалах справи (т. 1, а. с. 65) свідчить про те, що борг відповідачем повернутий не був. Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу в іноземній валюті. Суд звертає увагу, що ст. 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд зважає, що сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір не передбачає виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума не повернута і до цього часу, а тому з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути борг за договорами позики саме в іноземній валюті, тобто в розмірі 115000,00 доларів США боргу за договором позики від 06 лютого 2014 року. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволений з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 10510,00 грн, а також 7550,80 гривень судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: approved