Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

22 грудня 2021 року до Лозівського міськрайонного суд Харківської області звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 13 вересня 2018 року між сторонами було укладено договір споживчого кредиту СП №279, свої зобов`язання за яким відповідач, як позичальник належним чином не виконала, внаслідок чого в неї виникла кредитна заборгованість, яку станом на липень 2019 року було стягнуто рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 вересня 2019 року по справі №629/2990/19. Однак, станом на січень 2022 року вказане рішення повністю не виконане, заборгованість в повному обсязі не погашена, а за період з серпня 2019 року по січень 2022 року позивачем нараховано відповідачу на підставі ст.625 ч.2 ЦК України та умов кредитного договору 90% річних на прострочену суму платежу за кредитом в загальному розмірі 7111,72 гривень, які позивач в просить стягнути суду з відповідача у даному позові, а також покласти на відповідачу судові витрати по справі. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 січня 2022 року за вищевказаною позовною заявою було відкрито провадження у цивільній справі, яку призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. На підставі розпорядження голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» від 06 квітня 2022 року №16/0/9-22 та у відповідності до ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» матеріали даної цивільної справи надійшли до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, де 04 липня 2022 року у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України були розподілені та передані для розгляду по суті судді Авраменко\~А.М. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року дану цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Авраменко А.М. та вирішено здійснити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони повторно не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, від відповідача до суду відзив на позов не надходив. Разом з тим, стороною позивача надіслано до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, в якій також вказується на підтримання позовних вимог в повному обсязі та відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 13 вересня 2018 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено договір споживчого кредиту СП №279, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 5200 гривень строком на 12 місяців, зобов`язавшись його повернути щомісячними періодичними платежами згідно графіку погашення кредиту до 13 вересня 2019 року включно, сплативши 54% річних за користування кредитом. Крім того, у випадку порушення строків погашення кредиту позичальник зобов`язалась сплатити кредитору 90% річних, нарахованих на прострочену суму кредиту. Викладене підтверджується копією договору з додатком. 10 вересня 2019 року за наслідками розгляду по суті цивільної справи №629/2990/19 (провадження №2/629/1153/19) за позовом Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором Лозівським міськрайонним судом Харківської області було ухвалено рішення. Вказаним рішенням суду позовні вимоги задоволено в повному обсязі та вирішено стягнути з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» прострочену суму боргу по кредиту по липень 2019 року включно в розмірі 3499 гривень 00 копійок, заборгованість по відсотках з застосуванням процентної ставки 54% річних за жовтень 2018 року липень 2019 року включно в розмірі 1113 гривень 89 копійок, заборгованість по відсотках з застосуванням процентної ставки 90% річних за листопад 2018 року липень 2019 року включно в розмірі 988 гривень 67 копійок; залишок по кредиту за серпень 2019 року вересень 2019 року в розмірі 1004 гривні 03 копійки за договором споживчого кредиту СП №279 від 13.09.2018 року. Зазначене рішення суду набрало законної сили 11 жовтня 2019 року, а тому у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для розгляду даної цивільної справи, зокрема в частині доведеності факту укладення договору споживчого кредиту СП №279 від 13 вересня 2018 року та невиконання позичальником, на відміну від кредитодавця, своїх зобов`язань за даним кредитним договором, виникнення та розміру кредитної заборгованості. Викладені обставини підтверджується загальнодоступними відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, на які посилається позивача та використовує суд у відповідності до ст.ст.2-6 Закону України «Про доступ до судових рішень». Також судом встановлено, що станом на січень 2022 року непогашена відповідачем кредитна заборгованість за договором споживчого кредиту СП №279 від 13 вересня 2018 року складає 348,62 гривень, в зв`язку із чим позивачем за період з серпня 2019 року по січень 2022 року здійснювалось нарахування на підставі ст.625 ч.2 ЦК України передбачених вказаним договором споживчого кредиту 90% річних на прострочену заборгованість, яка була різною у вказаний період. Станом на січень 2022 року загальний розмір непогашених відповідачем означених процентів річних, як особливого різновиду відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, становить 7111,72 гривень. Викладені обставини підтверджуються довідками позивача. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім як зазначеними вище рішенням суду та кредитним договором, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про кредитні спілки», Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Схожа норма міститься в ст.1 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Аналогічне положення містить ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». За змістом ст.ст.1, 21 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі. Кредитна спілка має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитами, види кредитів та умови надання та строки повернення кредитів. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Нормою ст.599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно положень ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Аналогічні висновки справедливі і відносно факту звернення кредитора до суду з позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості. Разом з тим, після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ст.1050 ч.2 ЦК України (шляхом направлення позичальнику відповідної вимоги або шляхом подання відповідного позову до суду) припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом, а також неустойку. В таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначена вище правова позиція суду підтверджується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року по справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року по справі №916/190/18, від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц. Законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто за період до прострочення виконання зобов`язання боржником підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. При цьому кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Наведена вище правова позиція знайшла своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №910/1238/17, від 04 лютого 2020 року по справі №912/1120/16, від 25 травня 2021 року по справі №149/1499/18, від 18 січня 2022 року по справі №\~910/17048/17, а також у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року по справі №5017/1987/2012. Стосовно спірних правовідносин сторін по справі, то в ході її розгляду встановлено, що сторонами було укладено договір споживчого кредиту СП №279 від 13 вересня 2018 року, з умовами якого відповідач, як позичальник, отримала кредит, зобов`язавшись його повернути до 13 вересня 2019 року, однак свого зобов`язання не виконала, внаслідок чого кредитодавець звернувся до Лозівського міськрайонного суд Харківської області із відповідним позовом про стягнення виниклої кредитної заборгованості за вказаним договором з позичальника. Рішенням зазначеного суду від 10 вересня 2019 року позов задоволено в повному обсязі, вирішено стягнути з відповідача суму виниклої станом на липень 2019 року кредитної заборгованості. При цьому, як звернення до суду із позовом, так і набрання законної сили зазначеним рішенням суду не припинило правовідносин між сторонами в частині обов`язку відповідача перед позивачем погасити виниклу кредитну заборгованість, враховуючи передбачені договором проценти як плату за прострочення виконання грошового зобов`язання, а лише припинило право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за правомірне користування кредитом та неустойку. Натомість, у позивача, як кредитора, виникло право на отримання передбачених ст.625 ч.2 ЦК України сум, зокрема процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання, за весь період прострочення з дати спливу строку погашення чергового платежу за кредитом відносно кожного такого простроченого платежу. При цьому, якщо розмір означених процентів річних, як особливого різновиду відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, безпосередньо встановлений кредитним договором, то саме такий розмір і підлягає застосуванню. У правовідносинах сторін по справі розмір таких процентів визначено як 90% річних замість передбачених ст.625 ч.2 ЦК України 3% річних. Таким чином, оскільки судом встановлено допущення відповідачем прострочення виконання свого договірного кредитного (грошового) зобов`язання із повернення кредиту в період з серпня 2019 року по січень 2022 року і цей період не охоплюється рішенням Лозівського міськрайонного суд Харківської області від 10 вересня 2019 року, суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачем на підставі ст.625 ч.2 ЦК України та з урахуванням положень договору споживчого кредиту СП №279 від 13 вересня 2018 року 90% річних за вказаний період на суму невиконаного грошового зобов`язання із повернення кредиту. За таких обставин заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, однак підлягають частковому задоволенню. Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд керувався наступним. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки (ст.551 ч.3, ст.616 ч.2 ЦК України), штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18. Отже, приймаючи до уваги період, за який позивач нараховує пред`явлені до стягнення передбачені ст.625 ч.2 ЦК України і договором споживчого кредиту СП №279 від 13 вересня 2018 року 90% річних, враховуючи, що розмір таких процентів становить 7111,72 гривень, що значно більше суми поточної кредитної заборгованості відповідача 348,62 гривень, а також перевищує і розмір всієї кредитної заборгованості відповідача, яка свого часу стягувалась за рішенням Лозівського міськрайонного суд Харківської області від 10 вересня 2019 року,

Outcome: partial