Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивачка [PERSON] , уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , на її користь 16874,00 грн додаткових витрат на дитину [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що відповідач по справі її колишній чоловік, шлюб з яким розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду від 24 липня 2014 року. Від спільного проживання в них [INFO] народилася донька [PERSON] . Відповідач уникав обов`язку добровільно утримувати доньку, у зв`язку з чим вона була змушена звертатись до суду з позовом про примусове стягнення з нього аліментів. Але і після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів від 16.01.2007 відповідач продовжував ухилятись від щомісячної виплати аліментів. На даний час донька вступила у приватний вищий навчальний заклад «Київський медичний університет». 04 серпня 2021 року вона уклала з цим вузом договір за № 22-1-21Фз про навчання та договір про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців за тим же номером від 27 серпня 2021 року. Цим договором передбачена оплата навчання за перший навчальний 2021-2022 рік у розмірі 16500 гривень. Крім цього, так як донька не мала ноутбука, постійно користувалась лише телефоном, який на даний час зламався, вона була змушена придбати їй новий телефон вартістю 8999 гривень, який потрібен їй для навчання /отримує завдання, знайомиться з дисциплінами, пересилає виконані завдання тощо/. Поки їхня донька є неповнолітня, вважає, що відповідач повинен брати участь у додаткових витратах на неї, так як має можливість сплатити вказану суму за навчання неповнолітньої дитини. Він постійно їздить на заробітки за кордон і жодного разу добровільно не допоміг дитині, крім примусово стягнутих з нього аліментів, у зв`язку з чим звертається до суду з даним позовом. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 червня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 14/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01.07.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання на 19.07.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 15/. Ухвалою суду від 19.07.2022 судове засідання відкладено на 14.09.2022 /а.с. 18/. 16.09.2022 через канцелярію суду надійшла заява позивачки [PERSON] про уточнення позовних вимог /а.с. 29-31/. Розгляд справи по суті відбувся в судовому засідання за участі представника позивачки [PERSON] адвоката Ярмощук Н.В. та відповідача [PERSON] . Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Представник позивачки [PERSON] адвокат Ярмощук Н.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив. Зазначив, що є інвалідом ІІІ групи, не працює та відповідно не може допомагати дитині. Донька вже досягла повноліття та забезпечує себе самостійно. Крім цього, суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.07.2014, яке набрало законної сили 05.08.2014 /а.с. 6/. Також судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] від 09.09.2004 /а.с. 8/. Рішенням Стрийського міськрайоного суду Львівської області від 16.01.2007 ухвалено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання дружини [PERSON] до досягнення [PERSON] , [INFO] , трирічного віку /а.с. 7/. Відповідно до договору № 22-1-21Фз від 04.08.2021 про навчання у приватному вищому навчальному закладі «Київський медичний університет» [PERSON] є студенткою приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» за освітньо-професійною програмою «Фармація, промислова фармація» /а.с. 10/. З договору про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців № 22-1-21-ФЗ від 27.08.2021 судом встановлено, що загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання за вищевказаним договором складає 93750 гривень: 2021-2022 навчальний рік - 16500 гривень; 2022-2023 навчальний рік - 16500 гривень. При цьому допускається як одноразове внесення плати (за весь період навчання), так і щорічно або щосеместрово /а.с. 11/. Квитанцією № 0.0.2221061595.1 від 06.08.2021 підтверджується оплата позивачкою [PERSON] навчання в сумі 16500,00 гривень /а.с. 12/. Квитанцією № 0.0.2621047248.1 від 25.07.2022 підтверджується оплата позивачкою [PERSON] навчання в сумі 8250,00 гривень /а.с. 31/. Товарним чеком б/н від 16.06.2022 підтверджується оплата вартості мобільного телефону «РОСО M4 Pro» вартістю 8999,00 гривень /а.с. 13/. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку понесенням позивачем додаткових витрат на утримання дитини та не бажанням відповідача добровільно розділити додаткові витрати на утримання дитини. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 Сімейного кодексу України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в ухвалі від 08 грудня 2010 року, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ними (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору. У правовому висновку ВСУ у справі № 6-1489 цс 17 визначено, що вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 26 вересня 2018 року в справі №569/6838/15-ц, в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.07.2014. За час спільного проживання у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] , котра після розірвання шлюбу залишилася проживати з позивачкою. Спір між сторонами виник у зв`язку з понесенням позивачкою додаткових витрат на дитину та небажанням відповідача добровільно розділити ці додаткові витрати. Позивачка, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що у зв`язку із вступом доньки [PERSON] на навчання до приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет» вона понесла додаткові витрати, пов`язані з оплатою навчання та придбанням засобів комунікації. Зазначені витрати є документально підтверджені, відповідно до закону можуть бути стягнені з платника аліментів. Водночас, відповідач, заперечуючи позов, зазначив, що є інвалідом ІІІ групи, не працює та відповідно не може допомагати дитині. Донька вже досягла повноліття та забезпечує себе самостійно. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки належним чином обґрунтованими та мотивованими, аргументи відповідача - помилковими з огляду на таке. СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батька (матері) незалежно від сплати ними (нею) аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору Судом встановлено, що витрати в сумі 33749 грн, які позивачка сплатила як вартість навчання та придбання засобів комунікації (в умовах дистанційного навчання, спричиненого коронавірусною інфекцією та збройним вторгненням росії), що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними документами, є додатковими витратами та не відносяться до основних витрат, які батьки несуть на утримання дитини за рахунок отриманих аліментів, оскільки останні викликані особливими обставинами - здобуттям вищої освіти. З урахуванням статті 141 СК України, яка визначає рівність батьків щодо участі у вихованні дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, та чи проживають вони окремо від дитини, суд вбачає наявність для стягнення з відповідача на користь позивачки половини понесених додаткових витрати на дочку [PERSON] , [INFO] , в розмірі 16874,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у сумі 992,40 грн.

Outcome: approved