Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

В серпні 2020 року позивачка [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про визначення способу участі батька у вихованні дітей та спілкування із ними, в якому просила суд встановити відповідачу [PERSON] наступний спосіб і порядок участі батька у вихованні дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] у спілкуванні з ними, а саме: зустрічі батька із дітьми проводити тільки в присутності матері [PERSON] , один раз на місяць, у вихідний день за погодженням із матір"ю, за місцем проживання дітей, дві години протягом зустрічі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 грудня 2011 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син- [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу, діти проживають з позивачкою за її адресою: в квартирі [ADDRESS] . Позивачка не чинить відповідачу [PERSON] перешкод в участі та вихованні їхніх спільних дітей, однак у зв`язку із негативним впливом батька на дітей, що викликано його маргінальним безвідповідальним способом життя, а тому вона наполягає на тому, щоб зустрічі батька із дітьми проводилися в чітко визначений зручний для дітей час, за встановленим судом графіком відвідування дітей, який не порушуватиме режиму дня та навчання дітей, зустрічі мають проводитися за місцем проживання дітей (або у помешканні, або у дворі біля будинку за місцем проживання дітей), щоб не відривати їх від нормального звичного для дітей середовища, батько (відповідач [PERSON] ) має бути в тверезому стані, мати охайний зовнішній вигляд, стабільний спокійний психо - емоційний стан і зустрічі мають проводитися виключно в присутності матері. Відповідно до Розпорядження Святошинського районного суду м. Києва № 55 від 02.05.2022 р., у зв`язку з перебуванням судді ВойтенкоЮ.В. на лікарняному, зазначене вище цивільне провадження шляхом повторного автоматичного розподілу було передано у моє провадження. Позивачкою подано до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явився, про час та місце слухання справи належним чином повідомлений. Представник Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з"явилася, подала на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі та просила винести рішення згідно чинного законодавста в інтересах неповнолітніх дітей. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що 07 грудня 2011 року між сторонами було укладено шлюб (ас.15). Судом встановлено, що від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син- [PERSON] , [INFO] та донька - [PERSON] , [INFO] (ас.17-18). Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (ас.16). Судом встановлено, що після розлучення сторін діти проживають разом з матір"ю за адресою : [ADDRESS] . Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Преамбулою, ст.ст. 5, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) встановлено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточені, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Держава поважає відповідальність, права і обов`язки батьків належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення прав дитини і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються, держава поважає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, інших членів сім`ї та родичів визначений Сімейним кодексом України (надалі - «СК України»). Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до статті 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). При цьому, згідно з частиною 2 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 1,2 статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відтак, чинним законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. Законодавством також встановлений обов`язок батьків або інших осіб, з якими проживає дитина не чинити перешкоди у здійсненні батьками прав щодо виховання дитини та правовий механізм захисту цього права у випадку його порушення у судовому порядку. Окрім того, чинним законодавством батьків зобов`язано вирішувати всі питання виховання дитини спільно (стаття 157 СК України). Згідно з частиною 4 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. За змістом частини 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В ході судового розгляду справи представник органу опіки та піклування надіслала лист в якому просила винести рішення згідно чинного законодавства в інтересах неповнолітніх дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», ст.ст.7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 04.04.2018 року у справі №520/1890/16-ц). Так, в ході розгляду даної цивільної справи, судом як із пояснень сторін, так і з матеріалів справи, встановлено, що станом на даний час між позивачем та відповідачем існують напружені (неприязні) стосунки. При цьому, доказів негативної характеристики особи відповідача суду не надано. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітніми дітьми, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з дітьми, яке перешкоджало б нормальному розвитку дітей, судом не встановлено, позивачем не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять. Відтак, збалансовуючи найвищі інтереси дітей з врахуванням їх права на спілкування та виховання не тільки з боку матері, а й з боку батька (як важливий елемент формування особи чоловічої статі), - з правами батька на участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, зважаючи на вік дітей у спірних правовідносинах та відповідні особливості дітей такого віку (фізіологічні, моральні, психоемоційні, відповідні потреби тощо), з метою усунення між сторонами суперечок щодо цього питання, а також з метою ефективного захисту прав усіх учасників провадження, та, в першу чергу, малолітніх дітей, суд вважає за можливе визначити та встановити спосіб участі батька у вихованні дітей та спілкуванні із ними в наступний спосіб: зустрічі батька із дітьми проводити тільки в присутності матері [PERSON] , один раз на місяць, у вихідний день за погодженням із матір"ю, за місцем проживання дітей, дві години протягом зустрічі. Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог . У разі зміни обставин, пов`язаних із віком дітей, їх відношенні до батька, при наявності спору між батьками, позивач не позбавлений можливості згідно вимог ст. 158 СК України звернутись до органу опіки та піклування для встановлення інших способів участі у вихованні дітей або згідно ст. 159 СК України звернутись до суду про визначення іншого способу його участі у вихованні дітей. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). На підставі наведеного,

Outcome: partial