Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою та визначити місце проживання дитини [PERSON] з ним в [ADDRESS] . У позові зазначається, що 10.08.2016 року у Карлівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №73, було зареєстровано шлюб між сторонами. Позивач посилається на те, що подружні стосунки між ним та відповідачкою припинені через втрату почуття поваги та кохання, різні погляди на життя; зберереження сім`ї та примирення є неможливим. Від спільного подружнього життя сторони по справі мають дочку [PERSON] , [INFO] . Позивач повністю опікується інтересами та потребами дочки, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Позивач ніколи не перешкоджав і не має наміру перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Дочка відвідує ДНЗ (ясла-садок) №1 «Золотий ключик» в м. Карлівка. Дитина прив`язана до позивача, ним створені найкращі умови для дочки, вона забезпечена всім необхідним, виходячи з інтересів дитини. Позивач вважає за доцільне залишити проживати дитину, після розірвання шлюбу, з ним. Спір, щодо поділу майна, на даний час, між сторонами відсутній. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Вважає, що відповідачка не має часу на виховання дитини, вона не цікавиться дитиною. Коли позивач на роботі, за дитиною доглядає його мати. Сторони між собою бачаться рідко. Позивач не заперечує щодо спілкування матері з дочкою. Відповідачка позов визнала частково, лише в частині розірвання шлюбу. Пояснила, що з дитиною спілкується кожного дня, працює, як і позивач. Дитина дуже часто ночує у батька і це її бажання, відповідачка проти цього не заперечує. Позивач також постійно працює, тому дитина постійно з його матір`ю. Коли відповідач на роботі, дитина з сестрою або бабусею. Представник третьої особи в суді пояснила, що дочка може проживати як у матері так і батька, у обох батьків створені належні умови для проживання дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши докази по справі окремо та в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10.08.2016 року у Карлівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №73 (а.с.13). Подружні стосунки між сторонами припинені; відновлення подружніх стосунків сторони не бажають. Врахувавши вищевикладене, суд вважає, що є передбачені ст.112 СК України підстави для розірвання шлюбу. Тому, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу слід задовольнити. Щодо позовних вимог, щодо визначення місця проживання дитини з батьком, слід зазначити слідуюче. Сторони по справі мають дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Згідно довідки ВК Карлівської міської ради від 11.07.2022 (а.с.12), позивач зареєстрований в [ADDRESS] , та у складі сім`ї має дружину - [PERSON] та дочку - [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до положення ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ; предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ; суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З урахуванням зазначеного, суд бере до розгляду лише докази, що стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Відповідачкою раніше було подано заперечення на позов (а.с.30) та надано виробничу характеристику, відповідно до якої [PERSON] працює з 08.06.2021 розподілювачем робіт в котельному цеху ПрАТ №КМБЗ», за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.31), також надала копію трудової книжки (а.с.32). Згідно з ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Судом встановлено, що відповідачка не перешкоджає батькові у спілкуванні дочкою, сам позивач також підтвердив той факт, що дитина часто знаходиться у нього та його матері. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір`ю. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, судом мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не можуть знайти взаєморозуміння, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Таку позицію висловив ВУ в постанові у справі № 404/3499/17 ВС від 21 липня 2021 року. Рішенням ВК Карлівської міської ради від 30.08.2022 №89 (а.с.36) було затверджено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] (а.с.37), відповідно до якого, орган опіки та піклування виконавчого комітету місткої ради вважає, що як за місцем проживання матері, так і за місцем проживання батька створені умови для повноцінного та гармонійного розвитку мальоьітної дитини [PERSON] , [INFO] . З урахуванням зазначеного вище, суд приходить до висновку, що виходячи виключно з інтересів малолітньої дитини, відсутні підстави для розлучення дитини з матір`ю та визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] з батьком, отже у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Згідно положення ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги в частині розірвання шлюбу суд задовольняє, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.7, 19, 141, 157, 160 СК України, ст.29 ЦК України, ЗУ «Про охорону дитинства», Конституцією України,

Outcome: partial