Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

У січні 2021 року позивачка звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до суду, в якому просить визнати недійсним договір позики № 108671 від 27.01.2020 року, що був укладений нею з ТОВ «Займер». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.01.2020 року позивачка оформила заявку на отримання кредиту на офіційному веб-сайті ТОВ «Займер» та отримала кредит в розмірі 3 000,00 грн. Відповідачем було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладеного договору за допомогою інтернет сайту компанії. Позивач стверджує, що як вбачалося з пропозиції, організація надає кредит за умови оплати незначних розумних відсотків. Проте позивачу як позичальнику бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не виконав встановлені імперативні вимоги вказаного Закону та не надав позивачу відомості, які потрібні при укладені кредитного договору. Крім того відповідачем було введено позивачку в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та їй не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Позивач вважає, що вищенаведені дії відповідача є нечесною підприємницькою практикою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому, за нормами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», спірний правочин є недійсним. 17.11.2021 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що договір між ТОВ «Займер» та [PERSON] був укладений у письмовій формі в електронному вигляді з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Цивільного кодексу України. Так, згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Саме цим способом підписання договору скористалась позивачка під час укладення договору з ТОВ «Займер». На її телефонний номер, який вона зазначила в особистому кабінеті під час реєстрації надійшов одноразовий ідентифікатор у вигляді коду, який клієнт вводить на веб-сторінці. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи клієнта. З текстом договору клієнт має можливість ознайомитись до його підписання за активним посиланням. У разі згоди із запропонованими умовами кредитування клієнт підписує індивідуальну частину договору за допомогою одноразового ідентифікатора. Отже, підписання договору було здійснене у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 108671 від 27.01.2020 було укладено належним чином у письмовій формі в електронному вигляді з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що повністю відповідає вимогам законодавства, а тому будь-які доводи позивача щодо нікчемності даного договору через недотримання письмового вигляду, не відповідають дійсності, є необґрунтованими та недоречними. Крім того, відповідач зазначає, що підписанням договору позичальник підтвердив своє ознайомлення з усіма істотними умовами договору, серед яких, зокрема, і загальна вартість кредиту. Так, Розділ 1 кредитного договору свідчить, що позичальник був належним чином повідомлений та прийняв умови договору щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Товариством було виконано свої зобов`язання за кредитним договором та надано клієнту грошові кошти у кредит. Таким чином, ще до укладення договору клієнт мав можливість ознайомитись з його умовами та прийняти рішення щодо його укладення або відмовитись від його укладення. Отже, за умови, що позивач не згоден з умовами договору, він міг в будь який час відмовитись від подальшого оформлення, однак, не зробив цього і свідомо підписав кредитний договір. Відповідач вважає, що дії позивача свідчать про зловживання позивача його правами та бажання уникнути виконання зобов`язання за договором. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.01.2021 року, матеріали вищевказаної цивільної справи передані на розгляд до Подільського районного суду м. Києва, за підсудністю. Ухвалою судді від 18.06.2021 прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. 17.11.2021 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що договір між ТОВ «Займер» та [PERSON] був укладений у письмовій формі в електронному вигляді з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Цивільного кодексу України. Так, згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Саме цим способом підписання договору скористалась позивачка під час укладення договору з ТОВ «Займер». На її телефонний номер, який вона зазначила в особистому кабінеті під час реєстрації надійшов одноразовий ідентифікатор у вигляді коду, який клієнт вводить на веб-сторінці. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи клієнта. З текстом договору клієнт має можливість ознайомитись до його підписання за активним посиланням. У разі згоди із запропонованими умовами кредитування клієнт підписує індивідуальну частину договору за допомогою одноразового ідентифікатора. Отже, підписання договору було здійснене у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Таким чином, договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 108671 від 27.01.2020 було укладено належним чином у письмовій формі в електронному вигляді з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що повністю відповідає вимогам законодавства, а тому будь-які доводи позивача щодо нікчемності даного договору через недотримання письмового вигляду, не відповідають дійсності, є необґрунтованими та недоречними. Крім того, відповідач зазначає, що підписанням договору позичальник підтвердив своє ознайомлення з усіма істотними умовами договору, серед яких, зокрема, і загальна вартість кредиту. Так, Розділ 1 кредитного договору свідчить, що позичальник був належним чином повідомлений та прийняв умови договору щодо нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Товариством було виконано свої зобов`язання за кредитним договором та надано клієнту грошові кошти у кредит. Таким чином, ще до укладення договору клієнт мав можливість ознайомитись з його умовами та прийняти рішення щодо його укладення або відмовитись від його укладення. Отже, за умови, що позивач не згоден з умовами договору, він міг в будь який час відмовитись від подальшого оформлення, однак, не зробив цього і свідомо підписав кредитний договір. Відповідач вважає, що дії позивача свідчать про зловживання позивача його правами та бажання уникнути виконання зобов`язання за договором. У судове засідання позивачка не з`явилась ??? Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, щоТОВ «Займер» не може бути належним відповідачем, оскільки 28.10.2021 року ТОВ «Займер» було укладено договір факторингу №01-28/10/2021 від 28.10.2021 року з ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» про відступлення права вимоги по кредитним договорам позичальників, у тому числі і по договору про надання фінансового кредиту № 108671 від 27.01.2020 р. укладеного з [PERSON] .. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності сторін за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у зв`язку з неявкою учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що між ТОВ «Займер» та [PERSON] було укладено договір позики № 108671 від 27.01.2020, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачці, як позичальнику, позику в сумі 3 000,00 грн. на строк 30 днів, тобто до 25.02.2020 року. 28.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Займер» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено Договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Займер» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», а Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором про надання фінансового кредиту № 108671 від 27.01.2020 р. укладеного з [PERSON] , при цьому, Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», набуло статусу Кредитора по відношенню до Позивачки. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зауважує, що вони підпадають під регулювання Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі статтями 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 Цивільного кодексу України). Частинами першою, третьої статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Із встановлених судом обставин вбачається, що у спірному договорі відбулась заміна первісного кредитора, який укладав кредитний договір з позивачем, а саме ТОВ «Займер», на правонаступника ТОВ ««ФК «КЕШ ТУ ГОУ», який набув статусу нового кредитора внаслідок укладення договору відступлення прав вимоги за спірним кредитним договором. Позивачем пред`явлено позов до ТОВ «Займер», який втратив статус сторони кредитного договору внаслідок відступлення прав вимоги за ним, а отже, відповідач не є стороною за спірним кредитним договором. Позивачка була поінформована про зміну кредитора у кредитному договорі, шляхом направлення на зазначений при отриманні кредиту позивачем номер телефону смс повідомлення. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд зауважує про відсутність підстав для обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин зміни кредитора у спірному кредитному договорі та щодо добровільності їх визнання сторонами, а тому суд вважає доведеним зазначений факт. У постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 462/3355/16-ц зазначено, що неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. При цьому, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 51 ЦПК України). Слід зазначити, що суд позбавлений можливості замінювати неналежного відповідача чи залучати співвідповідача за власною ініціативою, така заміна можлива виключно за клопотанням позивача, оскільки тільки він вправі розпоряджатись своїми процесуальними правами. Позивач не скористалася своїм правом на заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідача та не подала суду відповідне клопотання до початку судового засідання. Суд, встановивши під час розгляду справи, що позов заявлено до неналежного відповідача, відмовляє у задоволенні такого позову. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17. За вказаних обставин, враховуючи, що позивачка пред`явила позов до ТОВ «Займер», який перестав бути стороною спірного кредитного договору, тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою, а саме ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», як нового кредитора, тобто ТОВ «Займер» є неналежним відповідачем у даній справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. З цих підстав суд не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам та доказам сторін, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed