Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

04 січня 2021 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди у розмірі 2\~102\~735,28 грн., заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 28 вересня 2016 року ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ТОВ Порше Лізінг був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0199/0157/16/0108, предметом якого було страхування транспортного засобу «Аudi К7», державний № [NUMBER] . 08 червня 2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Аudi К7», державний № [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Сузукі Гранд Вітара», державний № [NUMBER] під керуванням [PERSON] . За вказаним фактом ДТП СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було відкрито кримінальне провадження № 12017160480002835 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. 30 червня 2020 року СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження. В якому зазначено, що «в ході досудового розслідування було встановлено, що 08.06.2017 року подій автомобіля Сузукі [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, внаслідок порушення вимог п. 16.11 ПДР України вимог дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» ПДР України, що знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди на її наслідків…». Позивач вважає, що дії Відповідача були неправомірними, а саме керуванням транспортним засобом було з порушенням вимог ПДР України, отже між його діями та шкодою заподіяною транспортному засобу «Ауді К7» внаслідок ДТП є безпосередній причинний зв`язок. 12 червня 2017 року до Позивача звернувся страхувальник Порше Лізинг ТОВ із заявою про настання стразового випадку та виплату страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору № 28-0199/0157/16/0108. Позивачем на підставі Звіту № 0507 від 12 липня 2017 року та Звіту № 0507-1 від 19 липня 2017 року, було стладено страховий акт № ПСКА-7132 від 20.07.2017 року та розрахунок до нього та на підставі чого Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 2\~102\~735, 28 гривень. Оскільки цивільно-правова відповідальність як водія транспортного засобу Відповідача не була застрахована, то сума невідшкодованого матеріального збитку становить 2\~102\~735, 28 гривень, яка підлягає стягненню з Відповідача. Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Протокольною ухвалою суду від 05 серпня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до слухання по суті. 04 травня 2022 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позову заяву, відповідно до якого просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки Позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права за межами строку позовної давності; сума позову не обґрунтована; вина водія автомобіля Сузукі [PERSON] в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду і середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому, в позовній заяві не доведена; правомірність виплати страхового відшкодування не обґрунтована. 17 серпня 2022 року від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. 12 жовтня 2022 року від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. У задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. В судове засідання 19 жовтня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, сторони не з`явились, суд оцінює таку поведінку сторін як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом\~сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа яка звернулась до суду виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з січня 2021 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. 28 вересня 2016 року ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ТОВ Порше Лізінг був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0199/0157/16/0108, предметом якого було страхування транспортного засобу «Аudi К7», державний № [NUMBER] . Судом встановлено, що 08 червня 2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Ауді К7», державний № [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «Сузукі Гранд Вітара», державний № [NUMBER] під керуванням [PERSON] . 12 червня 2017 року до Позивача звернувся страхувальник Порше Лізинг ТОВ із заявою про настання стразового випадку та виплату страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка є страховим випадком відповідно до умов Договору № 28-0199/0157/16/0108. Позивачем на підставі Звіту № 0507 від 12 липня 2017 року та Звіту № 0507-1 від 19 липня 2017 року, було стладено страховий акт № ПСКА-7132 від 20.07.2017 року та розрахунок до нього та на підставі чого Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 2\~102\~735, 28 гривень. Позивач вважає, що дії Відповідача були неправомірними, а саме керуванням транспортним засобом було з порушенням вимог ПДР України, отже між його діями та шкодою заподіяною транспортному засобу «Ауді К7» внаслідок ДТП є безпосередній причинний зв`язок.Оскільки цивільно-правова відповідальність як водія транспортного засобу Відповідача не була застрахована, то сума невідшкодованого матеріального збитку становить 2\~102\~735, 28 гривень, яка підлягає стягненню з Відповідача. В обгрунтування своїх позовних вимог, Позивач посилався на те, що за фактом ДТП, яке сталось 08 червня 2017 року, СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було відкрито кримінальне провадження № 12017160480002835 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. 30 червня 2020 року СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження. В якому зазначено, що «в ході досудового розслідування було встановлено, що 08.06.2017 року подій автомобіля Сузукі [PERSON] отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, внаслідок порушення вимог п. 16.11 ПДР України вимог дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» ПДР України, що знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди на її наслідків…». Також, Позивачем на підтвердження вини Відповідача та розміру завданої шкоди, надано до суду протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 08 червня 2017 року, схема до протоколу огляду місця ДТП від 08 червня 2017 року, старховий акт № ПСКА-7132, розрахунок суми страхового відшкодування від 20 липня 2017 року, звіт №0507 про оцінку автомобіля Audi Q7, держномер [NUMBER] від 12.07.2017 року, звіт №0507-1 про оцінку автомобіля Audi Q7, держномер [NUMBER] від 19.07.2017 року Разом з цим Відповідач [PERSON] надав до суду ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року по справі № 520/9414/17, якою ухвалено скаргу [PERSON] задовольнити. Постанову слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Каліушко І.О. від 30.06.2020 року про закриття кримінального провадження № 12017160480002835 скасувати. Копію ухвали направлено до СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області для виконання слідчих дій, необхідних для правильного і повного встановлення обставин кримінального провадження, в тому числі відповідності постанови вимогам закону, зокрема ст. 110 КПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують, що [PERSON] є особою, яка заподіяла шкоду транспортному засобу Audi Q7, держномер [NUMBER] . Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази про притягнення [PERSON] до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення шкоди. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги вимоги ст. 82 ЦПК України, відповідно до яких вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, за даних обставин у суду не має можливості встановити, що [PERSON] є належною особою, яка заподіяла шкоду транспортному засобу «Audi Q7, держномер [NUMBER] . Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача про стягнення виплаченого страхового відшкодування, як це передбачено статтями 76-81 ЦПК України. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Щодо строків позовної давності, суд відзначає наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ч. 1\~ст.\~261\~ЦК України\~перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.\~ст. 252-255 ЦК України. При цьому\~ст.\~\~261\~ЦК України\~встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вказує\~Верховний Суд\~у постанові\~від 21\~жовтня 2020\~року у\~справі №\~509/3589/16-ц\~(провадження\~№ 61-16895св18)\~сплив позовної\~давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~в позові\~та\~застосовується тільки\~до\~обґрунтованих\~позовних вимог.\~Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed