Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 04 червня 2021 року він придбав у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 7 договору сторони купівлі-продажу домовились, що продавець звільнить відчужуване нерухоме майно від належних йому речей та зніме з реєстраційного обліку членів своєї родини в строк до 05 червня 2021 року. Відповідно до довідки відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №6678 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10 червня 2021 року за вказаною адресою зареєстрований лише він, але 10 червня 2021 року він прибув до квартири за вказаною адресою в якій знаходився [PERSON] , оскільки він був раніше зареєстрований у квартирі та проживав у ній, однак відмовився залишити квартиру. З метою захисту своїх законних прав він звертався до ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про притягнення до відповідальності [PERSON] . На його неодноразові звернення до відповідача стосовно виселення з належної йому квартири отримував лише категоричні відмови. Він має намір користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном на власний розсуд та відповідно до особистих потреб, однак проживання відповідача у вказаній квартирі обмежує його право власності. Оскільки [PERSON] порушує його право власності відмовляючись виселитися із спірної квартири, він змушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення із зазначеної квартири [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 16 серпня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явився на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать розписки про його повідомлення про день та час слухання справи (а. с. 26, 36), однак про причини неявки суд не повідомив, не надав клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується особисто ним підписаними повідомленнями про день та час слухання справи (а. с. 34, 36), також від відповідача надходила заява про ознайомлення з матеріалами справи, з якими він ознайомився 18 січня 2022 року і заява про відкладення підготовчого засідання від 18 січня 2022 року з метою підготовки відзиву, але заперечень проти позову суду так і не представив, про причини неявки суд не повідомив, інші клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі не надав, у зв`язку із зазначеним суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів із винесенням заочного рішення. Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що як позивачу, так і відповідачу, як і всім іншим учасникам справи, були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. 27 вересня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 04 червня 2021 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №1330 (а. с. 9-10). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до умов абз. 4 п. 7 договору сторони домовились, що продавець звільнить відчужуване нерухоме майно від належних йому речей та зніме з реєстраційного обліку членів своєї родини в строк до 05 червня 2021 року. Також матеріали справи містять витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №260063472 від 04 червня 2021 року, з якого вбачається, що право власності зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1330, виданого: 04 червня 2021 року (а. с. 11). Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №6678, виданої 10 червня 2021 року відділом обліку та проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , жодних інших осіб за вказаною адресою не зареєстровано (а .с. 12). Судом також встановлено, що [PERSON] було подано заяву, яка надійшла до Відділення поліції №3 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області 16 червня 2021 року, зі змісту якої вбачається, що позивач просив притягнути до кримінальної відповідальності за ст. 255-1 КК України [PERSON] , [INFO] , через погрози з боку відповідача щодо фізичного примусу до відмови від придбаної позивачем квартири та переоформлення на відповідача (а. с. 13). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом вказаної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз вказаних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Матеріалами справи встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника об`єкту нерухомості. [PERSON] не був пов`язаний з позивачем, який є власником, спільним побутом, не мав обопільних права та обов`язків, які характеризують родину, оскільки позивач ніколи не проживав до придбання у спірному житловому приміщенні. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач чинить перешкоди позивачу у розпорядженні належною йому квартирою. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини справи, судом встановлено, що відповідач проживає у квартирі без будь-яких законних підстав, а матеріали справи не містять доказів протилежного. Також матеріали справи не містять доказів, що позивач, будь-яким чином висловив свою згоду на проживання відповідача у квартирі. Крім того, судом встановлено, що відповідач не зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто не встановлено інших законних підстав проживання відповідача у спірній квартирі, не встановлено наявності права відповідача на проживання у квартирі, та права на виселення із наданням іншого жилого приміщення. Таким чином, судом не встановлено, що відповідач проживає у спірній квартирі на тих підставах, які унормовані та є законними, відтак проживаючи у ній він створює перешкоди у користуванні власністю позивачу, чим порушує його право на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача є законними і обґрунтованими. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідача підлягають задоволенню, оскільки він проживає у спірній квартирі без правових підстав. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із вищезазначеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved