Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 03.08.2022 до Софївського районного суду Дніпропетровської області позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 07.05.2011 між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Софіївського РУЮ Дніпропетровської області. Від шлюбу з відповідачем мають доньку [PERSON] , [INFO] . Вказує, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинились із січня 2014 року, відповідач самоусунувся від виховання доньки та від необхідності матеріально забезпечувати сім`ю. Як за час спільного проживання, так і після відповідач не дбав про матеріальне забезпечення доньки, не займався її вихованням, не цікавиться її здоров`ям та навчанням. Не відвідував доньку як за місцем проживання, так і в навчальних закладах. 24.02.2016 заочним рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області між сторонами шлюб був розірваний. З січня 2014 року позивач самостійно виховує доньку - [PERSON] , [INFO] , а вже з 11 липня 2017 року, після укладення шлюбу з [PERSON] , вихованням доньки займається разом з нинішнім чоловіком [PERSON] , він виховує та утримує доньку [PERSON] . Позивач вважає, що таке байдуже ставлення відповідача до дитини свідчить про його навмисне та цілеспрямоване ухилення від виконання батьківських обов`язків, а тому дає позивачу підстави для звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, крім того просила суд визначити місця проживання доньки разом із нею. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08.08.2022 дану позовну заяву було залишено без руху. 16.08.2022 позивачем до суду надано заяву проза ухвалою суду. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17.08.2022 у зв`язку з усуненням недоліків свого позову відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.10.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач [PERSON] у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримала і просила його задовольнити. Вказала, що востаннє колишній чоловік, відповідач у справі, телефонував їй у квітні 2022 року, а на день народження дочки [INFO] навіть не привітав дитину за телефоном. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву до суду не надавав, заяв про відкладення справи теж, у зв`язку з чим, враховуючи те, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Девладівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, однак на адресу суду надав клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] . Батьком дитини є відповідач у справі, [PERSON] (а.с.8). 24.02.2016 за рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6,7). Позивач створила нову сім`ю, зокрема 11.07.2017 вона уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , та у зв`язку з реєстрацією шлюбу позивач змінила свої прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 10). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання позивача, вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). Разом із позивачем проживає її донька [PERSON] , 2011 року народження, де за вказаною адресою здійснено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, відповідно до якого дитина забезпечена всім необхідним для навчання та гармонійного розвитку доньки (а.с.9). Згідно довідок депутатів Софіївської селищної ради [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що за свідченнями сусідів, за місцем проживання позивача вбачається, що відповідач [PERSON] не виявляв до доньки [PERSON] батьківського піклування, ухилявся від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини (а.с. 15,16). З пояснень свідків зі сторони позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні, кожен окремо пояснили, що жодного разу відповідач не відвідував доньку [PERSON] , більше того донька [PERSON] називає нового чоловіка позивача своїм батьком. Відповідно до рішення № 120 від 12.07.2022 виконавчого комітету Девладівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області вважається доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). Мотиви застосування норм права судом. Виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 названої Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 141, ч. 2, 3 ст. 150 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, при цьому батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до положень СК України до батьків, які ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків передбачено застосування правових санкцій, які можуть вважатися юридичною відповідальністю, і, зокрема, це позбавлення батьківських прав. Статтею 164 СК України визначено виключний перелік підстав, за наявності яких, а також винної поведінки, - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав. До таких підстав закон відносить наступні: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 15, 16 постанови Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року № 3 позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Отже, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як на правову підставу для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, позивач посилається на ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). В даному випадку, згідно з наданими доказами суд дійшов висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча мав би це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Досліджені у судовому засіданні докази підтверджують доводи позивача на те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні доньки [PERSON] , судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що [PERSON] намагався виконувати батьківські обов`язки. Пояснення свідків зі сторони позивача суд приймає до уваги, оскільки вони послідовні, узгоджуються між собою та не протирічать матеріалам справи. Враховуючи наявність обставин, з якими закон, що регулює сімейні відносини, пов`язує позбавлення батьківських прав, суд вважає, що позовні вимоги позивача про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. З огляду на викладене, позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини. При цьому, судом наголошується, що відповідно ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо вимог позивача про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною третьою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 1 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч. 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітньої дитини [PERSON] , піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному. Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не позбавляє батька права на особисте спілкування за дитиною та прийняття участі у її вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з донькою відповідає інтересам дитини, суд дійшов висновку про задоволення також і вимог щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , за позивачем за адресою: [ADDRESS] . Розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов судом задоволено в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1984 грн. 80 коп. на відшкодування понесених ним судових витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved