Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чернявська Неллі Юріївна, про визнання фізичної особи спадкоємцем четвертої черги за законом та зміни черговості одержання права на спадкування. Ухвалою суду від 14 липня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання, витребувано від приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Чернявської Н.Ю. належним чином завірену копію спадкової справи №37/2020, яка була заведена після смерті гр. [PERSON] , померлої [INFO] . 16.12.2020 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про заміну у справі неналежного відповідача - [PERSON] , належним відповідачем - Територіальною громадою в особі Київської міської Ради, та залучення у справі третьої особи - [PERSON] . Також до заяви про заміну позивачем додано позовну заяву в новій редакції, в якій просить суд: - встановити факт, що має юридичне значення для прийняття спадщини, щодо проживання [PERSON] , [INFO], однією сім`єю з [PERSON] з 1993 року до часу відкриття спадщини - до [INFO] ; - визнати [PERSON] , [INFO], який проживав із [PERSON] однією сім`єю більше двадцяти п`ять років 10 часу відкриття спадщини, спадкоємцем четвертої черги за законом після [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач мотивував свою позовну заяву тим, що починаючи з 1993 року позивач та [PERSON] проживали однією сім`єю, не приховували свої відносини, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, таким чином - перебували у фактичних шлюбних відносинах. Позивач та [PERSON] проживали однією сім`єюза адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації позивача, разом з його матір`ю [PERSON] та донькою [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO].. Перший шлюб [PERSON] було розірвано рішенням Харківського районного (міського) народного суду в м. Києві від 06.06.1991 року, справа №2-1059/91. За період проживання однією сім`єюв будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі а ні [PERSON] , а ні позивач не перебували. Згідно Довідки СЗШ №81 за №59 від 06.07.2020 року, [PERSON] навчалася у №81 середній школі в Дніпровському районі м. Києва з першого класу, т. я. проживала разом із матір`ю [PERSON] та позивачем. [PERSON] була на утриманні позивача, т.я. в 1991 році [PERSON] відмовилася від аліментів на дитину, що підтверджує Довідка Харківського районного (міського) народного суду в м. Києві від 29.09.1993. З 1993 року [PERSON] ніде не працювала т.я. була хворою людиною ще з дитинства. З 12.02.2009 [PERSON] перебувала на медичному обслуговуванні в Поліклініці №2 Дніпровського району м. Києва, за фактичним місцем проживання, що підтверджують: заява [PERSON] на одержання медичної допомоги в Поліклініці №2 від 12.02.2009, картка амбулаторного хворого та інші. Всі роки проживання однією з позивачем сім`єю, [PERSON] та її донька від першого шлюбу перебували на утриманні позивача. Згідно Свідоцтво про смерть [NUMBER] виданого 26.02.2020 року за №3453 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] померла [INFO] . Єдиним спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] є донька від першого шлюбу - [PERSON] [PERSON] спадщину, що залишилася після матері, не прийняла, інші спадкоємці за законом або за заповітом - відсутні. Вищенаведені обставини спонукали позивача звернутися до суду з даним позовом. Протокольною ухвалою суду від 24.06.2021 заява позивача про заміну у справі неналежного відповідача - [PERSON] , належним відповідачем - Київською міською радою, задоволено. 08.10.2021 на адресу суду від Київської міської ради надійшов відзиві, в якому представник Київської міської ради просив суд ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства та розглянути справу за його відсутності. Ухвалою суду від 27.09.2022 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, про причини неявки суд до відома не поставили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 26.02.2020 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). З копії спадкової справи №37/2020, розпочатої 23.06.2020 приватним нотаріусом КМНО Чернявською Н.Ю., вбачається, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом. До складу спадщини увійшла 1/2 частина квартири [ADDRESS] , загальною площею 38,6 кв.м., яка належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане 14.04.2000 згідно з розпорядженням Органу приватизації Жовтневої райдержадміністрації №1038 від 14.04.2000 року, зареєстрована міським БТІ та записана у реєстрову книгу за №5568 від 15.05.2000. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Нормами ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Частиною 2 статті 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до п.5.2. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. З матеріалів спадкової справи №37/2020, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що 23.06.2020 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Чернявською Н.Ю. із заявою про прийняття спадщини за законом. Вбачається, що дочка померлої [INFO] [PERSON] - [PERSON] спадщину, що залишилася після смерті матері, не прийняла, інші спадкоємці за законом або за заповітом - відсутні. Позивач вважає, що він має право на спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки він проживав з нею та з 1993 року перебував у фактичних шлюбних відносинах, оскільки вони мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, а також доглядав коли остання була хворою та потребувала догляду. Протягом тривалого часу позивач опікувався нею та вони вели спільне господарство. Зазначені твердження позивача знайшли своє підтвердження матеріалами справи з огляду на наступне. Факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] , яка померла [INFO] , однією сім`єюза адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації позивача, разом з його матір`ю [PERSON] та донькою [PERSON] від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO]. підтверджується: -рішенням Харківського районного (міського) народного суду в м. Києві від 06.06.1991 року у справі №2-1059/91, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; -довідкою СЗШ №81 за №59 від 06.07.2020, згідно якої дочка [PERSON] - [PERSON] навчалася у №81 середній школі в Дніпровському районі м. Києва з першого класу; -довідкою Харківського районного (міського) народного суду в м. Києві від 29.09.1993, згідно якої [PERSON] відмовилася від аліментів на дитину - [PERSON] ; -заява [PERSON] на одержання медичної допомоги в Поліклініці №2 від 12.02.2009, картка амбулаторного хворого; -довіреністю [PERSON] від 04.10.2019, згідно якої остання уповноважила [PERSON] одержувати у відділенні поштового зв`язку №152 належну їй пенсію; -квитанції про оплату за комунальні послуги, з яких вбачається, що позивач продовжує сплачувати платежі і після смерті [PERSON] . Також, встановлено, що витрати на поховання [PERSON] , яка померла [INFO] , взяв на себе позивач [PERSON] , що підтверджується договором про надання ритуальної послуги з оформлення свідоцтва про смерть№ [NUMBER] від 25.02.2020 та актом приймання-передачі наданих послуг до нього, довідкою про поховання померлого громадянина на кладовищі м.Києва від 29.020.2020 №10.10686, договором про надання ритуальних послуг №31/20 від 27.02.2020 та актом приймання-передачі наданих послуг до нього, договором-замовленням №10.10686П на організацію та проведення поховання від 29.02.2020. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до ст.318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник. Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Від встановлення даного юридичного факту має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи. У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Головною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Такими особами можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов`язані спорідненням зі спадкодавцем. Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про встановлення факту проживання [PERSON] , [INFO] з [PERSON] , однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу не менш п`яти років до часу відкриття спадщини, тобто на день її смерті [INFO] . Позивач також просив визнати за ним право на спадкування за законом четвертої черги після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , на що слід зазначити наступне. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного склад осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги. Тлумачення частини другої статті 1259 ЦК України свідчить, що для набуття права на спадкування фізичною особою, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, необхідна наявність у сукупності таких умов: а) фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві; б) спадкодавець через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] тривалий час хворіла апостематозним полієнефритом, потребувала постійного догляду у зв`язку з хворобою, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про причини смерті [PERSON] , заявою [PERSON] на одержання медичної допомоги в Поліклініці №2 від 12.02.2009, карткою амбулаторного хворого, направленнями на отримання медичних послуг, квитанціями про оплату медичних послуг та ліків. Позивач [PERSON] тривалий час доглядав за [PERSON] , опікувався нею, сплачував комунальні послуги, приймав участь у витратах на придбання ліків. [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство та між ними були відносини притаманні подружжю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів обставини на які посилався як на підставу для задоволення вимоги про визнання за ним права на спадкування за законом спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] , померлої [INFO] .

Outcome: approved