Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

27.08.2020 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним і скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, у якому просять: визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), серія та номер: 116, виданий 04.04.2018 року, посвідчений Довбах Наталією Петрівною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію прав власності та їх обтяжень на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), проведену на підставі договору довічного утримання (догляду), серія та номер: 116, виданий 04.04.2018 року, посвічений [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу; здійснити розподіл судових витрат відповідно до чинного законодавства України. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що з 2000 року позивачка [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тобто почали вести спільне господарство, побут, сімейний бюджет, а також проводити разом всі сімейні свята, ювілеї, дні народження друзів. 04.10.2013 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Починаючи з 2008 року [PERSON] був в поганих стосунках зі своїм батьком - [PERSON] , [INFO] . Все дійшло до того, що батько навіть не повідомив [PERSON] про смерть рідної матері [PERSON] (дата смерті: [INFO] ). Це призвело до того, що не володівши інформацією про смерть, [PERSON] не прийняв спадщину після матері та відповідно втратив право на спадкування за законом. Так, відповідачка [PERSON] та [PERSON] , яка була доглядальницею [PERSON] , брали безпосередню участь у ініціюванні судових розглядів справ про визнання [PERSON] недієздатним, де намагалися призначити відповідача опікуном [PERSON] , що в майбутньому дозволило б їй розпоряджатися його майном. Проте, Дніпровським районним судом міста Києва ухвалою від 30.03.2016 року справу №755/8896/15-ц залишено без розгляду, яку апеляційний суд міста Києва залишив без змін. На цьому дії не зупинились, знову було подано заяву про визнання [PERSON] недієздатним, встановлення опіки та призначення опікуна, що підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05.07.2016 року, у справі №755/10065/16-ц. Але у зв`язку з тим, що [INFO] [PERSON] помер, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11.09.2016 року провадження у справі №755/10065/16-ц закрите. Після невдалих спроб стати по факту розпорядником майна [PERSON] , на користь позивача та інших осіб, які не були родичами [PERSON] , було оформлено 8 заповітів, якими, фактично [PERSON] передав все своє майно чужим особам. Крім того, незадовго до смерті (лютий 2018 року) [PERSON] , до позивачки [PERSON] приходила [PERSON] (одна з осіб, яка була зазначена представником [PERSON] у справі №755/8896/15-ц та отримувачем майна в заповіті, який був укладений 06.04.2018 року (за 4 дні до смерті)·з [PERSON] , яка в різний час була представником відповідача та [PERSON] у справах №755/10065/16-ц, №755/8896/15-ц, №755/457/17, та пропонували «узгодити ситуацію», оскільки [PERSON] перебував в поганому фізичному та психічному стані і скоро помре, тому за їхнім твердженням можна було посприяти у підписанні будь-якого документу. Після чого, 04.04.2018 року (6 днів до смерті) між [PERSON] та відповідачем укладається договір довічного утримання (догляду). Предметом даного Договору є квартира [ADDRESS] . На переконання сторони позивачів, договір є недійсним оскільки нотаріусом не були перевірені усі вимоги ст. 203 ЦК України, нею не були з`ясовані дійсні наміри сторін по вищевказаному договору, зміст договору суперечить діючим нормативним актам України, а отже є правові підстави для задоволення позовних вимог. Частиною 1 ст. 626 ЦК встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін. Частиною 1 ст. 627 ЦК також встановлено свободу договору, з посиланням на ст. 6 ЦК про те, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частина 1 ст. 638 ЦК передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. До істотних умов договору належать умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За правилами ст. 751 ЦК матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Згідно пунктів 7.6. глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у тексті договору довічного утримання (догляду) обов`язково зазначається що набувач майна зобов`язаний надавати вічужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування) з їх конкретизуванням або без такого, та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача, яка встановлюється за згодою сторін. Під «матеріальним забезпеченням» слід розуміти не лише грошові суми, надані відчужувачеві, а й вартість продуктів, ліків та інших предметів, наданих набувачем під час виконання своїх обов`язків. Грошову оцінку матеріального забезпечення мають право провести самі сторони договору. В разі відсутності згоди щодо вартості майна, таку оцінку може провести професійний оцінювач. Про це ж зазначається в посібнику «Довічне утримання (догляд)» (автори [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), у тексті договору довічного утримання обов`язково зазначається, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду з їх конкретизуванням або без такого, та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення, яка встановлюється за згодою сторін. Зустрічне майнове надання, що отримує відчужувач, також є суттєвою умовою договору довічного утримання, а тому сторони повинні визначитись у його розмірі та формі. Відповідно до п. 2.2. Договору відповідачка зобов`язалась довічно утримувати та доглядати відчужувача, зберігаючи його пожиттєве право безкоштовного проживання в квартирі, та зобов`язалась надавати йому комплекс послуг, згідно його щомісячних замовлень, а крім того: прання білизни один раз на місяць; сплата вартості медикаментів та лікування; прибирання в квартирі два рази на місяць; сплата комунальних послуг за квартиру; у разі смерті відчужувача - оплату всіх ритуальних послуг, згідно християнських традицій. В договорі відсутнє будь-яке утримання (матеріальне забезпечення) та, відповідно, не здійснено грошову оцінку матеріального забезпечення, не здійснено грошову оцінку вказаному комплексу послуг та не прописано в чому полягає догляд за [PERSON] . Також Договором не прописано, яким чином підтверджувалось б виконання взятих на себе зобов`язань відповідачкою щодо догляду та утримання. Крім того, сплата комунальних послуг за квартиру та прибирання в квартирі два рази на місяць не є довічним утриманням та доглядом саме відчужувача, оскільки це суперечить правовій природі договору довічного утримання (догляду) та меті його укладення, а є саме обов`язками набувача відповідно до п. 2.3, п.2.4 Договору, як особі, якій надано право проживати в квартирі. Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.ст. 4, 10, 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, на момент вчинення правочину. Договір суперечить вимогам ЦК, а також іншим актам цивільного законодавства та інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки із змісту договору вбачається, що відсутня (не визначена) грошова оцінка матеріального забезпечення, яка має бути обов`язково передбачена відповідно до ст. 751 ЦК, тому наявні всі підстави вважати вищевказаний Договір недійсним, оскільки нотаріусом не були перевірені усі вимоги ст. 203 ЦК, нею не були з`ясовані дійсні наміри сторін по договору, зміст договору суперечить діючим нормативним актам України. Позивачі є спадкоємцями (кредиторами) відчужувача, а отже їх права є порушеними у зв`язку із вибуттям квартири із спадкової маси відчужувача. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У Постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-605цс16 (щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу), висловлена правова позиція згідно із якою встановлено, що правом оспорювання правочину і правом вимагати проведення реституції ЦК наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб «як заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК). З огляду на зазначені приписи, правила ст. 15, 16 ЦК, а також ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права, тобто власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав. Позивачка [PERSON] , яка є племінницею [PERSON] та є спадкоємицею нерухомого майна, а саме квартири відповідно до заповіту від 31.07.2017 року та позивачка [PERSON] змушені звернутися з позовною заявою, оскільки, вчинення вищезазначених дій, виключило квартиру зі спадкової маси в спадковій справі №4/2018, в якій вони прийняли спадщину та вчинили інші дії пов`язані з спадкуванням відповідно до чинного законодавства України. Ухвалою суду від 23.09.2020 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 23.09.2020 року заяву позивачів про забезпечення позову повернуто заявникам. Ухвалою суду від 07.10.2020 року заяву позивачів про забезпечення позову повернуто заявникам. Ухвалою суду від 29.10.2020 року задоволено заяву позивачів про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачу квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.11.2020 року задоволене клопотання позивачів про витребування доказів. Ухвалою суду від 02.11.2020 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 08.02.2021 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] 15.10.2020 року до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що [PERSON] був рідним братом матері відповідачки та за життя постійно навідував свою сестру, разом святкували дні народження та свята. У 2011 році син [PERSON] - [PERSON] у зв`язку з погіршенням стану здоров`я вперше звернувся до інституту геронтології де періодично проходив стаціонарне лікування. У 2013 році [PERSON] за станом свого здоров`я не міг самостійно себе обслуговувати, був дезорієнтований у часі та просторі. Але не зважаючи на такий стан, у жовтні 2013 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Позивачка [PERSON] фактично ізолювала [PERSON] від його батьків та чинила перешкоди у спілкуванні, позбавивши батьків можливості бачити сина. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я [PERSON] та нездатністю [PERSON] надавати фізичну допомогу батькам, відповідачка взяла на себе обов`язки по догляду за подружжям. Відповідачка здійснювала догляд за подружжям та поховала їх за власні кошти. Дійсно в провадженні суду знаходилось декілька справ про визнання [PERSON] недієздатним та про визнання шлюбу недійсним. Ініціаторами цих позовів були батьки [PERSON] , які мали на меті не заволодіння майном, а турботу про стан його здоров`я. Крім [PERSON] з заявами про визнання [PERSON] недієздатним (справи №755/12714/15-ц, №755/8397/16-ц) зверталась також позивачка [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті сина, його батько прийняв спадщину відповідно до чинного законодавства. З метою позбавлення [PERSON] частини спадщини після смерті сина, позивачка [PERSON] 03.01.2017 року звернулась до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності. [INFO] помер [PERSON] , при цьому позивачка [PERSON] не є спадкоємцем після його смерті ні за законом, ні за заповітом. Відповідачка вказує, що [PERSON] не є належним позивачем у справі та нею не зазначено які саме її права порушені і на підставі яких норм закону вона вважає себе спадкоємцем [PERSON] . Факт звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не є підставою для отримання свідоцтва про право власності в порядку спадкування. Крім того, відповідачка вказує, що саме [PERSON] був ініціатором укладення угоди про довічне утримання, яка була укладена відповідно до вимог чинного законодавства. Під час укладення угоди приватний нотаріус з`ясувала всі обов`язкові умови, передбачені діючим цивільним законодавством і підстави для визнання договору довічного утримання недійсним відсутні. За змістом наявної в матеріалах справи відповіді на відзив, позивачка [PERSON] підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково представник позивачки зазначає, що твердження відповідачки про те, що вона є племінницею [PERSON] не відповідають дійсності і доказів такому факту суду не надано. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК, а також норми процесуального права кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. На дату подання позову позивачці [PERSON] не було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, яка полягає у видачі свідоцтва про право на спадщину за [PERSON] , а отже у неї є всі підстави вважати, що її право порушене. 08.02.2021 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача [PERSON] у яких представник вказує, що відповідно до п. 7 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, договори довічного утримання (догляду) посвідчуються нотаріусом за усним зверненням заінтересованих у вчиненні цієї нотаріальної дії осіб: відчужувача та набувача. Договори довічного утримання (догляду) посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. При посвідченні договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження майна в установленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору. У тексті договору довічного утримання (догляду) обов`язково зазначається, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування) з їх конкретизуванням або без такого, та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача, яка встановлюється за згодою сторін. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5 та 6 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, що нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. Отже, при вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору, нотаріус [PERSON] зобов`язана була сприяти [PERSON] у здійсненні його прав та законних інтересів, не роз`яснила йому всі права та обов`язки, не попередила про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана йому на шкоду, а саме не забезпечила зазначення грошової оцінки матеріального забезпечення [PERSON] та не попередила його, що це може погіршити його становище в подальшому. 17.03.2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі [PERSON] зі змісту яких вбачається, що третя особа просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що він є чоловіком відповідачки, 04.04.2018 року у присутності третьої особи та за його згодою між відповідачкою та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду), який був посвідчений за місцем проживання відчужувача. Умови договору були узгоджені сторонами до підписання договору. На час укладення договору сторони мали повну правоздатність та дієздатність. Перед підписанням договору нотаріус роз`яснила сторонам вимоги діючого законодавства, що регулює даний вид договорів, були з`ясовані дійсні наміри сторін та чи правильно сторони розуміють умови даного договору і наслідки укладення такого договору, було виконано всі вимоги діючого законодавства, про що зазначено в тексті самого договору (преамбула договору, п.п. 3.4., 7.2., 7.3., 7.4.). Договір був укладений письмово, нотаріально посвідчений та підписаний сторонами особисто. Під час підписання договору, сторони особисто зазначили про те, що договір відповідає їх внутрішній волі. Сторони домовились, що зміни та доповнення до договору можливі лише за згодою сторін. Договір був зареєстрований у реєстрі за №116 відповідно до вимог ЗУ «Про нотаріат». У п. 2.2. договору викладені обов`язки набувача за спірним договором. Під час підписання та нотаріального посвідчення договору, нотаріусом в повному обсязі були перевірені вимоги ст. 203 ЦК України та з`ясовані дійсні наміри сторін (п. 7.3. договору). Договір довічного утримання (догляду) має наступні особливості: майно переходить у власність набувача, проте розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе; зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи. Позивачка [PERSON] не є відповідно до вимог діючого законодавства спадкоємцем після смерті [PERSON] ні за законом, ні за заповітом і її посилання на те, що спірний договір порушує її законний інтерес не відповідає вимогам діючого законодавства. У цьому питанні третя особа посилається на зміст рішення Конституційного Суду України №1-10/2004 від 01.12.2004 року. Третя особа зазначає, що позивачка [PERSON] також не є належним позивачем у справі, оскільки вона не скористалась своїм правом на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений законом термін. За життя [PERSON] до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання не звертався. Він також не звертався до суду з іншими позовами про зміну умов договору, про його тлумачення або про визнання договору недійсним з будь-яких підстав. Оскільки право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач квартири, а зі смертю відчужувача договір довічного утримання припиняється, то квартира на день смерті не належала відчужувачу й не могла входити до складу спадщини і не може перейти спадкоємцям навіть в разі прийняття ними спадщини у встановленому законом порядку. Визначення в договорі або не визначення грошової оцінки матеріального забезпечення, є правом сторін, а не їх обов`язком. Не визначення в умовах договору грошової оцінки матеріального забезпечення, не дає підстав для визнання всього договору недійсним. Нерухоме майно на час відкриття спадщини вже не належало спадкодавцеві, а отже не входить до складу спадщини, оскільки за життя спадкодавець розпорядився належним йому нерухомим майном, шляхом укладення цивільно-правового договору. Спірні правовідносини не допускають правонаступництва, якщо за життя відчужувач не звернувся з відповідним позовом до суду. Позивачі звернувшись до суду із позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, не зазначили які саме їх цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), тому визнання правочину недійсним, як спосіб захисту, не може бути застосовано. Позивачами не надано суду доказів того, що спірний договір порушує їх права та інтереси, створює для них негативні наслідки. Відповідачка повністю та сумлінно доглядала відчужувача, забезпечувала всім необхідним, надавала допомогу та поховала його за спільні з третьою особою кошти. 26.03.2021 року до суду надійшла відповідь сторони позивача [PERSON] на пояснення третьої особи у справі у яких представниця вказаної позивачки зазначає, що заперечує проти залучення пояснень третьої особи, оскільки такі пояснення подані з порушенням встановленого судом строку на їх подання, поновлення такого строку неможливе, адже він встановлений судом, а не законом, тож пояснення третьої особи мають бути залишені без розгляду. У день коли відбувалось поховання [PERSON] , відповідачка повідомила позивачку [PERSON] , що при підписання договору довічного утримання були присутні: відповідачка, відчужувач та нотаріус, а тому третя особа вводить суд в оману зазначаючи, що був присутнім при укладанні спірного договору. У цей час третя особа знаходився у м. Бориспіль і саме тому 03.04.2018 року була посвідчена заява третьої особи ПН Бориспільського МНО про надання згоди на укладення договору довічного утримання (догляду). Главою 57 ЦК України встановлено таку істотну умову договору, як грошова оцінка матеріального забезпечення. Визначення в договорі грошової оцінки матеріального забезпечення є саме обов`язком сторін, а не правом, оскільки саме це в подальшому гарантує сторонам виконання взятих на себе зобов`язань та можливість захисту таких прав, адже ставлення кожної сторони до конкретної умови договору може бути різним з погляду важливості саме для неї. Наприклад, щомісячні замовлення, сплата вартості медикаментів та лікування могли бути на суму 100000,00 грн., що для однієї сторони було великою сумою, а для іншої сторони (для людини похилого віку) - необхідна сума для купівлі ліків, які необхідні йому для лікування та відмова від їх прийому призвела б до значної загрози для життя в зв`язку з цим така особа і уклала договір довічного утримання. [PERSON] фізично не міг оспорити договір, оскільки цей договір був укладений за 6 днів до його смерті. 28.03.2018 року позивачка [PERSON] відвідувала свого дядька [PERSON] і при спілкуванні з нею він неодноразово акцентував увагу, що існуючий стан догляду його влаштовував. Необхідний догляд він отримував від доглядальниці [PERSON] , яка постійно проживала в квартирі: готувала їжу, супроводжувала до лікарів, виводила на прогулянки, прала, прибирала квартиру, купляла продукти та ліки. Тому незрозуміло, чому [PERSON] раптово, через 7 днів після від`їзду [PERSON] з м. Києва приймає рішення про оформлення договору з відповідачкою із незрозумілими умовами, враховуючи, що доглядальниця [PERSON] знаходилась цілодобово поруч. 28.03.2018 року [PERSON] не погодився з тим, щоб позивачка [PERSON] залишилася разом з ним та здійснювала за ним догляд і допомагала з оплатою комунальних послуг, оскільки він стверджував, що існуючий на той час стан догляду за ним його цілком задовольняє, а комунальні послуги він сплачує відповідно до договору з банком, автоматично. В судовому засіданні 13.07.2022 року представник позивачки [PERSON] надала суду у письмовому вигляді додаткові пояснення на стадії судового розгляду «додаткові пояснення, які можуть доповнити матеріали справи». Згідно вказаних пояснень представниця просить задовольнити позов та додатково зазначає, що у договорі довічного утримання (догляду) сторони можуть встановити самостійно форми піклування про відчужувача: тільки утримання його в грошовій або натуральній формах шляхом перерахування на його рахунок або передача готівкою; тільки догляд (здійснення опікування над відчужувачем); одночасне здійснення утримання та догляду. Виходячи зі змісту ст. 744 ЦК, набувач зобов`язаний здійснювати ту форму піклування, яку сторони встановили в договорі. Істотними умовами договору довічного утримання є, зокрема, розмір (вартість) та форма надання утримання та (або) догляду. Виходячи зі змісту п. 2.2. договору, було встановлено дві форми піклування згідно ст. 744 ЦК. Оплата комунальних послуг за квартиру та прибирання квартири два рази на місяць не є довічним утриманням та доглядом саме відчужувача, оскільки це суперечить правовій природі договору довічного утримання (догляду) та меті його укладення, а є саме обов`язками набувача відповідно до п.п. 2.3., 2.4. договору та чинного законодавства України, як особі, якій надано право проживати в квартирі та як власник квартири. В договорі не зазначений жодний розмір (вартість) та форма довічного утримання (матеріальне забезпечення) та, відповідно, не здійснено грошову оцінку матеріального забезпечення, не здійснено грошову оцінку вказаному комплексу послуг та не прописано в чому полягає догляд. Крім того, у договорі не зазначено, яким чином підтверджувалося б виконання взятих на себе зобов`язань відповідачкою щодо догляду та утримання. Відповідно до ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», державне утримання дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа - повне забезпечення відповідно до державних соціальних стандартів матеріальними та грошовими ресурсами дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа для задоволення їх життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності. Не зазначення істотної умови, як розміру (вартості) та форми довічного утримання (матеріального забезпечення), порушило співвідношення майнових інтересів [PERSON] та позбавило відчужувача того, на що він розраховував при укладення договору, оскільки за юридичною характеристикою договір довічного утримання (догляду) є алеаторним (замість переданої речі набувач забезпечує відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно). Договір є одностороннім, саме набувач має обов`язки перед відчужувачем, тому ці обов`язки мають бути детально прописані. Всупереч чинному законодавству України, в предметі Договору зазначено про передачу у власність усієї Квартири, а в пункті 3.5. Договору відчужувач свідчить, що вказана Ѕ частки Квартири (а не вся Квартира) до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, у спорі під забороною не перебуває, іпотекою не обтяжена. Отже, зі змісту Договору не можливо встановити предметом Договору повинна була бути уся Квартира чи її частка, оскільки пункти Договору суперечать один одному. В рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-pn/2004 встановлюється, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Частиною 4 статтею 13 ЦК встановлено, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, фактично ст. 203 ЦК закріплено обмеження договірної свободи, а саме ст. 3 ЦК принципу свободи договору. Моральні засади цивілізованого суспільства - це певні загальнолюдські цінності як-от: добро, розумність, справедливість, чесність, повага до іншої особи та її інтересів тощо. Умови договору, а саме фактична передача у власність трьох кімнатної квартири в місті Києві приблизною загальною вартістю (станом на день розгляду даної справи) 2700000,00 грн. в обмін на прання білизни один раз на місяць, сплати вартості медикаментів та лікування (хоча договором не визначено цю вартість, кількість, предмет лікування і т.д.), прибирання в квартирі два рази на місяць, суперечать закріпленим у ст. 3 ЦК цивільно-правовим принципам справедливості, добросовісності, розумності та є одночасним порушенням закріплених у ч. 1 ст. 203 ЦК моральним засадам суспільства. Так, правове визначення категорії «справедливість» було надано Конституційним Судом України у рішенні №15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, в якому суд зазначив, що справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Вищенаведене визначення принципу справедливості може застосовуватись судами загальної юрисдикції для приведення їхньої трудової практики у відповідність до вимог верховенства права. Відповідно, суди загальної юрисдикції мають всі правові механізми для визнання антиморальних правочинів недійсними у випадках, коли їх умови суперечать цивільно-правовому принципу справедливості. Тексти законів, угод та їх застосування мають бути належними і справедливими стосовно усіх суб`єктів цивільних правовідносин та відповідати загальновизнаним нормам обороту. При цьому концепція добросовісності може використовуватись судом у будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила. Умови договору суперечать моральним засадам, оскільки викладені всупереч самому інституту довічного утримання, який фактично передбачає передачу права на власність в обмін на отримання гідних та достойних умов для життя особи, яка не може самостійно піклуватись про себе та/або в силу певних обставин позбавлена піклування від інших осіб. Отже, вищезазначені істотні порушення дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду відчужувача є підставою для визнання судом таких договірних умов недійсними у зв`язку з порушенням, в тому числі, моральних засад суспільства, що закріплені у ст. 3 ЦК у вигляді цивільно-правових принципів добросовісності, справедливості, розумності. Спірний Договір не є безумовним та суперечить положенням стст. 203, 215 ЦК і підлягає визнанню недійсним. В судовому засіданні представники позивачки [PERSON] підтримали вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та інших заявах сторони позивача по суті справи, просять позов задовольнити і додатково пояснили суду, що їх довірителька з 2000 року проживала із [PERSON] , а у 2013 році вони одружились. В подальшому у [PERSON] погіршились відносини з його батьком [PERSON] , а коли померла мати [PERSON] почали з`являтись різні люди, вчиняти різні дії, [PERSON] складав численні заповіти, а за 6 днів до смерті уклав з відповідачкою спірний договір. Однак, при укладенні цього договору нотаріусом не були перевірені всі умови ст. 203 ЦК та в порушення норм ЦК України і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у договорі не визначено грошову оцінку матеріального забезпечення і не зазначено яким чином мало відбуватись підтвердження виконання відповідачем своїх обов`язків. Нотаріус не встановив дійсні наміри сторін. Ліки по вартості можуть бути різні, тож відчужувач укладаючи договір має знати яке забезпечення у цьому питанні буде надане. Вказане засвідчує, що грошова оцінка є важливою для договору довічного утримання. Договір містить описки. Те що відповідачка є племінницею [PERSON] нічим не доведено. У договорі встановлено обидві форми, і утримання, і догляд, а грошову оцінку утримання не визначено. У цій справі є два позивача, які не отримали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину і якщо б відповідачка незаконно не забрала квартиру, вона б увійшла до спадкової маси. За 6 днів до смерті відчужувач навряд чи міг усвідомлювати що він підписує. Відповідачка у судовому засіданні, в якому вона брала участь особисто, заперечувала проти задоволення позову та пояснила суду, що коли захворіла дружина [PERSON] відповідачка почала доглядати і за дружиною [PERSON] і за ним самим. Відповідачка допомагала з похороном коли померла дружина відчужувача і після її смерті переїхала проживати до нього, оскільки він залишився сам і відповідачка мала йому допомагати. Відповідачка вказує, що її дядько [PERSON] був заможною людиною і головним для нього було спілкування. Відповідачка стверджує, що доглядала за померлим, виконувала всі його побажання, саме тому він і вирішив укласти договір довічного утримання. Померлий є братом матері відповідачки, однак документи на підтвердження цього факту у неї відсутні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити у задоволенні позову та додатково пояснила суду, що 04.04.2018 року [PERSON] уклав зі своєю племінницею, відповідачкою у справі, договір довічного утримання. Померлий був заможною людиною. За життя він намагався в судовому порядку визнати свого сина [PERSON] недієздатним, оскільки останній мав реальні захворювання, але у 2016 році [PERSON] помер. На теперішній час на розгляді суду перебуває позов [PERSON] про встановлення факту спільного її проживання із [PERSON] . Після смерті дружини та сина [PERSON] залишився одиноким. Відповідачка на протязі багатьох років доглядала [PERSON] , а також його дружину, тому відчужувач за спірним договором вирішив оформити ці відносини з відповідачкою шляхом укладення договору довічного утримання. Позивачка [PERSON] не є родичкою відчужувача і заповіту на неї він не складав, а тому вона не є спадкоємцем. Стороною позивача також не доведено, що позивачка [PERSON] є племінницею [PERSON] та що вона прийняла спадщину за заповітом. Відчужувач потребував певної допомоги і будучи обоє у дієздатному стані сторони спірного договору погодили всі його умови. Ці умови відповідають діючому законодавству. Представник не погоджується із тим, що грошова оцінка матеріального забезпечення є обов`язковою, а підручник чи довідник нотаріуса не є нормативно-правовими актами. За ст. 744 ЦК України відповідний договір може містити обов`язки щодо утримання та/або догляду і сторони погодили послуги по догляду. Сторони мають право зазначити всі види догляду/утримання, але це їх право визначати всі умови або вказати загальні обов`язки. Оскільки відчужувач помер, спірний договір є припиненим, відтак квартира не може увійти до складу спадщини. На думку представника, у такому випадку навіть спадкоємці померлого не можуть оспорити договір довічного утримання. Позивачка [PERSON] не підтвердила що приняла спадщину за заповітом та не надала рішення суду про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Права позивачів спірним договором не порушено, оскільки вони не є спадкоємцями. Спірний договір укладений згідно вимог чинного законодавства, усі умови договору були обговорені та узгоджені сторонами. Якби навіть сторони домовились про те, що відповідачка має кожен день дивитись з відчужувачем телевізор та займатись спільним читанням, то це їх право. Умови договору є волевиявленням сторін, яке вони вільно висловили. Позивачка [PERSON] , третя особа [PERSON] , третя особа ПН КМНО Довбах Н.П., представник третьої особи Київського державного нотаріального архіву до суду не з`явились, в матеріалах справи наявні клопотання зазначених учасників справи про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2016 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] - [PERSON] (Т. 1, а.с. 21). 28.03.2017 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належну йому квартиру або її частку (яка буде належати йому на день смерті) номер [ADDRESS] - [PERSON] (Т. 1, а.с. 23). 31.07.2017 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належну йому квартиру або її частку (яка буде належати йому на день смерті) номер [ADDRESS] - [PERSON] (Т. 1, а.с. 25). 04.04.2018 року між [PERSON] , як відчужувачем, та [PERSON] , як набувачем, був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений договір довічного утримання (догляду) за яким: - п. 1.1. Гр. [PERSON] передає у власність гр. [PERSON] , квартиру [ADDRESS] ; - п. 1.2. Квартира належить гр. [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 04.08.2016 року ПНКМНО [PERSON] (реєстровий №215). Право власності відчужувача на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.06.2016 згідно із ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», номер запису про право власності: 15740518 реєстраційний номер об`єкта: 990943380000; - п. 1.3. Оціночна вартість квартири становить 317220,00 грн. згідно Звіту про експертну оцінку майна від 21.02.2018, зробленого суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Оцінка-Власності»; - п. 2.1. Кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором, та сприяти іншим сторонам у виконанні їх обов`язків; - п. 2.2. Я, [PERSON] - набувач, зобов`язуюсь довічно утримувати та доглядати відчужувача - [PERSON] , зберігаючи його пожиттєве право безкоштовного проживання в зазначеній вище квартирі, та зобов`язуюсь надавати йому комплекс послуг, згідно його щомісячних замовлень, а крім того: прання білизни один раз на місяць; сплата вартості медикаментів та лікування; прибирання в квартирі два рази на місяць; сплата комунальних послуг за квартиру, що є предметом цього договору; у разі смерті відчужувача - оплату всіх ритуальних послуг, згідно християнських традицій; - п. 2.3. набувач зобов`язана використовувати квартиру за її цільовим призначенням, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, дотримуватись вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; - п. 2.4. Набувач має здійснювати за свій рахунок експлуатацію та ремонт квартири згідно з існуючими Єдиними правилами і нормами, а також брати участь пропорційно із занятою площею у відшкодуванні витрат, пов`язаних технічним обслуговуванням та ремонтом, утримання придомової території; - п. 2.5. Права та обов`язки сторін, що не передбачені цим договором, визначаються відповідно до чинного законодавства України; - п. 3.3. Спори, що виникають при виконанні цього договору вирішуються за взаємною згодою сторін. Якщо згоди не досягнуто, то - у судовому порядку. Всі питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України; - п. 3.4. Зміст ст. 203 ЦК України щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ст. 216 ЦК України щодо правових наслідків недійсності правочину сторонам нотаріусом роз`яснено; - п. 3.5. Відчужувач свідчить, що вказана Ѕ частки квартири до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, у спорі та під забороною не перебуває, іпотекою не обтяжена; - п. 4.1. Право власності у набувача на квартиру виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до ст. 182 ЦК України та оформлюється відповідно до вимог ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», про що набувачу нотаріусом роз`яснено; - п. 5.1. Зміна умов цього договору або внесення доповнень до нього можливі лише за згодою сторін; - п. 5.2. Всі зміни та доповнення до цього договору здійснюються тільки у письмовій формі з подальшим нотаріальним посвідченням цих змін та доповнень; - п. 7.2. Сторонам роз`яснено статтей 182 ЦК України «Державна реєстрація прав на нерухомість», статті 210 ЦК України «Державна реєстрація правочину», статтей 229-235 ЦК України щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки, щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом обману, щодо правових наслідків правочину, який вчинено впливом насильства, який вчинено у результаті·зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, правові наслідки фіктивного правочину, правові наслідки удаваного правочину, глави 57 ЦК України «Довічне утримання (догляд)», глави 26 ЦК України «Право спільної власності», статтей l67, 172, 174, а також підпункту 16-1 підрозділу 10 (Перехідні положення) Податкового кодексу України щодо сплати податку з доходу фізичних осіб та сплати військового збору, статтей 58, 60, -61, 63, 65 СК України сторонам нотаріусом роз`яснено. Сторони договору стверджують, що зміст цього договору та відповідних статтей, зазначених у цьому договорі, їм зрозумілий і нез`ясованих питань у них немає. Відчужувач свідчить про те, що на момент укладання цього договору малолітніх та неповнолітніх дітей, - таких, що зареєстровані та таких, що проживають, але не зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , немає; - п. 7.3. Ми, Відчужувач та Набувач, ознайомились із змістом цього договору, однаково розуміємо значення і умови цього правочину та його правові наслідки, маючі дійсні наміри щодо його укладення, стверджуємо про відсутність заперечень стосовно кожної з його умов, а також те, що цей договір не носить характеру удаваного та мнимого/фіктивного правочину,·про що свідчать наші підписи на цьому договорі. Цей Договір містить всі попередні угоди між нами, Сторонами, щодо предмету цього Договору, скасовує і робить недійсними всі інші зобов`язання, які могли бути взяті або зроблені Сторонами в усній чи письмовій формі до укладення цього договору. Також ми стверджуємо, що нез`ясованих питань за цим договором немає; - п. 7.4. Ми, Відчужувач та Набувач, в присутності нотаріуса стверджуємо, що на момент укладення цього договору є повністю дієздатними особами, під опікою чи піклуванням не перебуваємо, не страждаємо на захворювання, що перешкоджають усвідомити суть цього договору, а також відсутні будь-які обставини, що змушують укласти цей договір на вкрай невигідних для себе умовах. Також жодних заяв про обмеження нашої дієздатності або позбавлення нас дієздатності у встановленому законом порядку до суду від жодних осіб не надходило; - п. 7.5. [PERSON] - чоловік [PERSON] , дає згоду своїй дружині укласти договір довічного утримання на умовах на її розсуд. Підпис [PERSON] засвідчено нотаріусом Дуда О.С., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за №923. Зміст цієї заяви доведено до відома Відчужувача; - п. 7.6. Зміст статтей 6, 9 ЖК України та Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572 сторонам нотаріусом роз`яснено; - п. 7.7. Цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - в судовому порядку. Відчужувач має право вимагати розірвання цього договору у разі невиконання або неналежного виконання Набувачем своїх обов`язків за цим договором; - п. 7.8. Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності на квартиру [ADDRESS] підлягає державній реєстрації; Зміст договору містить підпис, зокрема відчужувача, та власноручний напис наступного змісту: «Цей договір відповідає моеї волі, підписаний мною особисто». У реквізитах договору зазначено: «Цей договір посвідчений мною, ДОВБАХ Н.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Договір підписано сторонами у моїй присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] квартири, що відчужується, перевірено. Відповідно до статті 182 ЦК України право власності на квартиру, підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно» (Т. 2, а.с. 2-5). У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.08.2016 року згідно якого, спадкоємцем майна [PERSON] є її чоловік [PERSON] . Спадщина на яку видане свідоцтво складається з квартири [ADDRESS] (Т. 2, а.с. 6). На час посвідчення спірного договору право власності [PERSON] на кв. [ADDRESS] було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відсутні будь-які дані щодо вказаної квартири у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі Іпотек (Т. 2, а.с. 7-8, 54, 59-62). Згідно заяви [PERSON] від 04.04.2018 року: «Я, [PERSON] , у зв`язку з укладенням договору довічного утримання з гр. [PERSON] та передачі їй у власність квартири номер [ADDRESS] , заявляю, що на момент укладення цього договору я, [PERSON] , не маю неповнолітніх чи малолітніх, а також повнолітніх, але недієздатних дітей». Особу [PERSON] нотаріусом встановлено за паспортом, справжність його підпису та дієздатність перевірено (Т. 2, а.с. 13). 04.04.2018 року при посвідчені спірного договору довічного утримання (догляду) нотаріусом здійснено державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за відповідачкою [PERSON] , а також зареєстроване обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, що підтверджується копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності і з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження (Т. 2, а.с. 63-64). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Т. 1, а.с. 29). За змістом ч. 2 ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Згідно довідки про поховання померлого громадянина на колумбарії Київського крематорію, довідка видана [PERSON] , яка здійснила поховання померлого [INFO] [PERSON] на колумбарії [NUMBER], ряд № [NUMBER] , місце [NUMBER], розміщеного [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 114). Згідно довідки про поховання померлого громадянина на колумбарії Київського крематорію, довідка видана [PERSON] , яка здійснила поховання померлого [INFO] [PERSON] (символічно) на колумбарії [NUMBER], ряд № [NUMBER] , місце [NUMBER], розміщеного [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 115). За змістом свідоцтва про поховання, свідоцтво видане [PERSON] , користувачу місця який: 09.11.2015 року на колумбарії № [NUMBER] , ряд № [NUMBER] , місце № [NUMBER] , розміщеного [ADDRESS] здійснив поховання померлого [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER] ) (Т. 1, а.с. 117). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачкою [PERSON] укладались договори на організацію та проведення поховання [PERSON] та [PERSON] (Т. 1, а.с. 118-122). 18.04.2018 року позивачка [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Юрченко В.В. із заявою про прийняття спадщини у якій вказала, що [INFO] помер [PERSON] , син якого і чоловік заявниці - [PERSON] помер [INFO] . У в`язку із поданою заявою заведено спадкову справу №4/2018 (Т. 1, а.с. 30). За змістом листа першого заступника міністра Міністерства юстиції України на адресу позивачки [PERSON] від 29.12.2020 року: «Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1, ст. 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 744 ЦК за договором довічного утримання (догляду) сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 745 ЦК). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 749 ЦК у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку встановленому законом (ст. 751 ЦК). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси посвідчують правочини, у тому числі договори довічного утримання (догляду). Відповідно до статті 54 Закону, нотаріуси посвідчують правочини, які згідно із законом підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. При вчиненні нотаріальних дій, нотаріус зобов`язаний сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду (стаття 5 Закону). Відповідно до п/п 7.1. п. 7 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, договори довічного утримання (догляду) посвідчуються нотаріусом за усним зверненням заінтересованих у вчиненні цієї нотаріальної дії осіб: відчужувача та набувача. Договори довічного утримання (догляду) посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. При посвідченні договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження майна в установленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору. У тексті договору довічного утримання (догляду) обов`язково зазначається, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування) з їх конкретизуванням або без такого, та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача, яка встановлюється за згодою сторін. (п.п. 7.2, 7.5, 7.6 пункту 7 глави 2 розділу ІІ Порядку). Звертаємо увагу, що відповідно до cт. 50 Закову, нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Стосовно визнання правочину недійсним звертаємо увагу, що відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Листи Міністерства юстиції України не є нормативно-правовими актами, не встановлюють норм та мають лише інформаційний характер. Їх реальне значення не перевищує авторитет аргументів та суджень, покладених в основу відповідної правової позиції. Роз`яснення законодавства, яке міститься у цьому листі, не є юридичною консультацією конкретної ситуації, не враховує особливостей відповідних фактичних обставин та ґрунтується на презумпції достовірності наданої заявником інформації» (Т. 2, а.с. 72-74). Згідно листа Першої київської державної нотаріальної контори №4223/02-14 від 25.04.2018 року на адресу ПН [PERSON] та [PERSON] : «Направляємо за належністю Заяву [PERSON] . Спадкова справа №4/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] заведена 18.04.2018 року - приватним нотаріусом КМНО Юрченко В.В. Додаток: Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) - 1 стр. (Т. 1, а.с. 31). За змістом наявної в матеріалах справи копії внутрішнього опису спадкової справи №4/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] , під порядковим номером 38 значиться заява [PERSON] №4223/02-14 від 25.04.2018 року (Т. 1, а.с. 32-35). Відповідно до архівної довідки Київського державного нотаріального архіву №2112/07-17 від 23.06.2021 року на ім`я відповідачки [PERSON] : «На Ваш запит, щодо надання інформації про отримання листа від першої Київської державної нотаріальної контори, Київський державний нотаріальний архів в межах своєї компетенції повідомляє наступне. 24.05.2021 року за вх. №2207 Київським державним нотаріальним архівом, було прийнято лист від першої київської державної нотаріальної контори, а саме: заява [PERSON] від 18.04.2018 року про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] спадкова справа №4/2018 заведена 18.04.2018 року ПН КМНО Юрченком В.В., та долучено до матеріалів вищезазначеної спадкової справи» (Т. 2, а.с. 187). Відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви [PERSON] на адресу Першої Київської державної нотаріальної контори, у якій відповідачкою зазначено дату - 18.04.2018 року: « [INFO] помер мій рідний дядько, [PERSON] , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Цією заявою повідомляю, що всю спадщину після смерті дядька, я приймаю. Усі необхідні для оформлення спадщини документи надам додатково» (Т. 2, а.с. 189). Вирішуючи спір по суті суд першочергово зазначає, що посилання сторони позивача [PERSON] на те, що третьою особою у справі [PERSON] порушений встановлений судом процесуальний строк для подання своїх пояснень і тому такі пояснення мають бути залишені без розгляду, не відповідають встановленим судом обставинам. Ухвалою суду від 08.02.2021 року [PERSON] було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та встановлений третій особі строк для подання своїх письмових пояснень - не більше десяти днів з дня отримання цієї ухвали. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я [PERSON] , на ньому міститься дата 26.02.2021 року та підпис особи, яка фактично отримала відправлення, однак не зазначено чи отримано судову кореспонденцію особисто адресатом або за довіреністю (Т. 2, а.с. 92). Як убачається зі змісту закордонного паспорту третьої особи, він перебував поза межами України з 25.02.2021 року по 03.03.2021 року, відповідно особисто отримати ухвалу суду про залучення його до участі у справі 26.02.2021 року [PERSON] фактично не міг (Т. 2, а.с. 103). У своїх поясненнях третя особа зазначив, що ухвалу суду про залучення до участі у справі він отримав 05.03.2021 року, хоча доказів на підтвердження такого факту суду не надав. Тож, у даному випадку суд спирається на дату повернення [PERSON] до України - 03.03.2021 року і ураховуючи, що направлення до суду письмових пояснень через засоби поштового зв`язку відбулось 13.03.2021 року (Т. 2, а.с. 104-105), третьою особою не було пропущено встановленого судом десятиденного терміну для подання своїх пояснень, тим більше, що 13.03.2021 року було вихідним днем і відтак останнім днем для подання пояснень було 15.03.2021 року. Також суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] не є належним позивачем у справі, оскільки оспорюваний правочин жодним чином не стосується її прав, свобод та інтересів і зворотного стороною цього позивача суду не доведено. Згідно положень ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В контексті завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулась до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. В межах судового розгляду встановлено, що [PERSON] була дружиною померлого [INFO] [PERSON] (Т. 1, а.с. 11-19). Учасники справи не заперечували того факту, що померлий [INFO] [PERSON] був рідним батьком [PERSON] , отже зв`язок [PERSON] з [PERSON] полягає у тому, що вона була дружиною рідного сина [PERSON] , тобто невісткою. Такий зв`язок померлого та позивачки в контексті наявності права на спадкування за законом не відноситься до жодної категорії спадкоємців за законом, що передбачені ст.ст. 1260-1266 ЦК України. Також [PERSON] не доведено і наявності у неї права на спадкування майна померлого [PERSON] за заповітом, усього майна чи його частини, зокрема квартири [ADDRESS] , яка є предметом спірного договору довічного утримання (догляду). З клопотанням до суду про витребування копії спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] та/або її представники не звертались. Поряд із цим за матеріалами справи встановлено, що заповіт стосовно квартири [ADDRESS] [PERSON] складав на користь позивачки [PERSON] . Сам факт подання [PERSON] заяви до приватного нотаріуса про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , не свідчить про наявність у неї права на спадкування і в такому випадку не вказує на те, що вона є заінтересованою особою у вирішенні питання про дійсність чи недійсність оспорюваного правочину, оскільки відсутність права на спадкування породжує відсутність можливості порушення будь-яких прав, свобод та інтересів [PERSON] у зв`язку з укладенням померлим договору довічного утримання (догляду). У своїй постанові від 29 червня 2022 року в справі №308/7517/17 Верховний Суд зазначив: «Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові». Суд може робити висновки безпосередньо щодо предмету спору та доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги лише за позовом належного позивача. Подібна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №640/21611/19. У своїй постанові від 10.08.2020 року в справі №522/1611/17 Верховний Суд підтримав позицію апеляційної інстанції, яка у свою чергу погодившись із рішенням суду першої інстанції про відмову у позові в зв`язку з неналежністю позивача, змінила мотивувальну частину рішення суду першої інстанції вказавши на помилковість у такому випадку розгляду цим судом позовних вимог по суті та вирішення питання про законність оскаржуваного рішення. Поряд із цим, не дивлячись на те, що суд дійшов висновку про неналежність [PERSON] як позивача у справі, необхідними є висновки суду безпосередньо щодо предмету спору та доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, тобто наявна необхідність розгляду позовних вимог по суті та вирішення питання про законність оскаржуваного правочину, оскільки із матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] за заповітом, зокрема щодо кв. [ADDRESS] , яка була відчужена за спірним договором довічного утримання (догляду), тож її належна заінтересованість у вирішенні спору є підтвердженою, адже за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Суд не бере до уваги посилання сторони відповідача на те, що у зв`язку зі смертю відчужувача та відповідно припиненням договору довічного утримання (догляду), такий договір не може бути оскаржений та не може бути розглянуте питання його дійсності/недійсності, оскільки такі твердження відповідача не відповідають положенням чинного законодавства України. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору (ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст.ст. 638, 639, 640 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до положень ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Аналіз положень зазначеної норми закону вказує на те, що зобов`язання набувача із довічного забезпечення відчужувача можуть полягати в утриманні або догляді, або ж в утриманні та догляді одночасно. Договір довічного утримання (догляду) відноситься до алеаторних (ризикових) правочинів. Елемент ризику, який приймає на себе кожна із сторін, полягає у вірогідності того, що чи один, чи інший контрагент фактично отримає зустрічне задоволення меншого обсягу, ніж ним самим надано, адже період життя відчужувача на момент укладення договору невідомий. Отже, сам по собі факт смерті відчужувача через шість днів після укладання спірного договору не має впливу на його дійсність. Суд не приймає до уваги посилання сторони позивачів на те, що за шість днів до смерті відчужувач міг не усвідомлювати, що він підписує, оскільки підстави передбачені ст. 225 ЦК України жодним чином не доведені, отже такі посилання мають характер лише припущення, на якому не може ґрунтуватись доказування у відповідності до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України, тим більше смерть у деяких випадках є раптовою та неочікуваною і не передбачає обов`язкової наявності попередньо періоду порушення функцій усвідомлення. За змістом ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час укладення спірного договору), нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Вбачається, що вказані вимоги законодавства при укладанні спірного договору довічного утримання (догляду) дотримані в повному обсязі. Згідно ст. 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (ст. 748 ЦК України). Суд вважає безпідставними твердження про те, що при посвідчені договору нотаріусом не були з`ясовані дійсні наміри сторін, не роз`яснено всі права та обов`язки і наслідки укладення договору, не перевірені усі вимоги ст. 203 ЦК України, адже такі посилання суперечать самому змісту оскаржуваного правочину та документам на підставі яких нотаріусом був посвідчені оскаржуваний договір (Т. 2, а.с. 1-64). Згідно ст.ст. 49, 54 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час вчинення оспорюваного договору), нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час вчинення оспорюваного договору), нотаріус зобов`язаний:сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. За змістом ст.ст. 7, 34 Закону України «Про нотаріат» (в редакції на час вчинення оспорюваного договору), нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо); 9) накладають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; 11) засвідчують справжність підпису на документах. Статтею 39 Закону України «Про нотаріат» визначено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Згідно ст.ст. 43, 44 «Про нотаріат» (в редакції на час вчинення оспорюваного договору), не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Аналогічні положення містяться і у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року (з урахуванням дати посвідчення спірного правочину) щодо: установлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії; визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи; установлення волевиявлення та дійсним намірів особи при вчинення нотаріальних дій (глави 3, 4, 6 Розділу І Порядку). За змістом глави 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Вбачається, що всі вище описані вимоги законодавства при посвідченні договору довічного утримання (догляду) будо дотримано, про що свідчить зміст положень оспорюваного правочину та документи на підставі яких такий правочин був посвідчений нотаріусом, а тому безпідставними є твердження позивачів про не встановлення нотаріусом дійсних намірів сторін, їх волевиявлення та не роз`яснення прав, обов`язків і наслідків укладення договору. Відповідає вчинена нотаріальна дія і положенням ст.ст. 45, 46-1 Закону України «Про нотаріат» та ст.ст. 55, 73 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на дату вчинення оскаржуваного правочину). Статтею 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Зміст зазначеної норми закону вказує на те, що у договорі довічного утримання (догляду) не обов`язково мають бути визначені всі види матеріального забезпечення та усі види догляду (опікування) і передбачений порядок врегулювання відносин сторін у разі відсутності конкретного визначення обов`язків набувача чи виниклої потреби у забезпеченні відчужувача іншими видами утримання/догляду. Умовами оскаржуваного договору довічного утримання (догляду) передбачено, що набувач, зобов`язалась довічно утримувати та доглядати відчужувача - [PERSON] , зберігаючи його пожиттєве право безкоштовного проживання в зазначеній вище квартирі, та зобов`язалась надавати йому комплекс послуг, згідно його щомісячних замовлень, а крім того: прання білизни один раз на місяць; сплата вартості медикаментів та лікування; прибирання в квартирі два рази на місяць; сплата комунальних послуг за квартиру, що є предметом цього договору; у разі смерті відчужувача - оплату всіх ритуальних послуг, згідно християнських традицій (п. 2.2.). Суд не погоджується із посиланнями на те, що згідно умов договору сторони визначили обидві форми забезпечення (утримання і догляд), однак фактично форма матеріального забезпечення/утримання відсутня та не зазначено у чому полягає догляд. По-перше визначення у договорі довічного утримання (догляду) всіх видів матеріального забезпечення та усіх видів догляду є правом, а не обов`язком сторін у відповідності до положень ст. 749 ЦК України. Договором передбачено як надання утримання, так і догляду. У п. 2.2. договору міститься посилання на обов`язок набавача надавати відчужувачу комплекс послуг, згідно його щомісячних замовлень. Пунктом 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Отже, послуга має дві форми - у вигляді матеріального чи нематеріального блага. Таким чином, п. 2.2. спірного договору визначає, що відчужувач мав право у своїх замовленнях на надання комплексу послуг на власний розсуд визначати види матеріального забезпечення та/або догляду, які йому необхідність у конкретному місяці. Крім того, до утримання відноситься і обов`язок набувача сплачувати вартість медикаментів та лікування, що по суті є наданням матеріального забезпечення в натурі. Стосовно догляду, суд знов зазначає про наявність норми викладеної у ст. 749 ЦК України, можливість відчужувача у відповідності до положень п. 2.2. умов договору включати до своїх щомісячних заявок необхідні йому види матеріального забезпечення та/або догляду, крім того, умови договору про прання білизни та прибирання квартири є формою догляду. У цьому контексті безпідставними є твердження про те, що прибирання квартири не є доглядом, оскільки за умовами договору відповідачка зобов`язалась зберігати пожиттєве право проживання відчужувача у квартирі, що передається їй у власність, отже прибирання квартири є доглядом відчужувача, що забезпечує його нормальні санітарні умови проживання. Забезпечення відповідачкою відчужувача безкоштовним проживанням у квартирі також є формою опікування, адже взявши на себе такий обов`язок та зобов`язавшись сплачувати комунальні послуги, відповідачка відмовилась від свого права отримання будь-якої пропорційної компенсації проживання відчужувача. Отже, сторони зазначивши у договорі обидві форми забезпечення, і утримання, і догляд, також визначили їх види та форми, ураховуючи зокрема й дозвільні положення ст. 749 ЦК України. Щодо твердження сторони позивача про те, що зміст правочину суперечить нормам діючого законодавства із посиланням на норми ст. 203 ЦК України та п. 7.6. глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки у змісті договору не визначено грошову оцінку матеріального забезпечення/утримання, не здійснена грошова оцінку комплексу послуг, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Довічне утримання може виражатись у грошовій сумі та у наданні матеріального забезпечення в натурі і положення вказаної норми закону свідчать, що саме матеріальне забезпечення в натурі та саме таке, яке щомісячно має надаватись відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Натомість, у справі що розглядається, виходячи з положень умов договору, судом встановлено, що до матеріального забезпечення відноситься обов`язок набувача сплачувати вартість медикаментів та лікування і надання комплексу послуг, згідно щомісячних замовлень відчужувача, у разі включення відчужувачем у своє замовлення послуг з матеріального забезпечення. Об`єктивно безспірним у даному випадку є те, що медикаменти і лікування не завжди потрібні кожного місяця, а стороною позивачів не надано доказів того, що померлий на постійній основі приймав будь-які ліки та/або щомісяця мав проходити лікування. Отже, визначити щомісячну грошову оцінку вартості ліків та лікування за погодженими сторонами умовами забезпечення не є можливим та доцільним, адже зміст правочину свідчить про те, що відповідачка взяла на себе сплату медикаментів та лікування незалежно від їх вартості, тобто в одному місяці такого забезпечення взагалі могло не бути, а в іншому їх вартість могла становити значні суми і набувач прийняв на себе обов`язок оплатити їх без обмеження грошовою оцінкою. Те саме стосується і комплексу послуг згідно щомісячних замовлень, адже в одному місяці відчужувач міг зазначити будь-що із матеріального забезпечення, а в іншому забажати лише послуг у вигляді догляду визначивши їх види за власним розсудом, що також свідчить про неможливість визначення щомісячної грошової оцінки матеріального забезпечення. Фактично набувач взяв на себе обов`язок із матеріального забезпечення відчужувача без його обмеження грошовою оцінкою, тобто для неї умовами договору не визначено крайньої межі вартості такого забезпечення. Умови оспорюваного договору свідчать, що сторони не встановлювали конкретних форм та видів саме щомісячного матеріального забезпечення, що є їхнім правом. Матеріальне забезпечення мало надаватись за необхідністю у зв`язку з хворобою відчужувача, шляхом сплати медикаментів та лікування, і шляхом надання будь-яких видів матеріального забезпечення, які могли включатись у щомісячні заявки та не включатись у них за власною волею відчужувача. Поряд із цим, зміст ст. 751 ЦК України свідчить, що саме щомісячне матеріальне забезпечення підлягає грошовій оцінці. За положеннями п/п 7.1., 7.2., 7.5., 7.6., п. 7, глави 2, розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, договори довічного утримання (догляду) посвідчуються нотаріусом за усним зверненням заінтересованих у вчиненні цієї нотаріальної дії осіб: відчужувача та набувача. Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем майна за договором довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Договори довічного утримання (догляду) посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. При посвідченні договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження майна в установленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору. У тексті договору довічного утримання (догляду) обов`язково зазначається, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування) з їх конкретизуванням або без такого, та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача, яка встановлюється за згодою сторін. Право, а не обов`язок встановити грошову оцінку матеріального забезпечення належить сторонам договору довічного утримання (догляду), адже за змістом п. 7.6. п. 7 глави 2, розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, грошова оцінка встановлюється за згодою сторін, які за наявності такої згоди спільно визначають її розмір. Крім того, у цивільному законодавстві діє принцип «що не заборонене, те дозволене» на відміну від, наприклад, кримінального законодавства, у якому використовується принцип «що не дозволене, те заборонене», і сутність цих принципів полягає у прямій вказівці положень законодавства в залежності від його галузі. Положення ст. 6 ЦК України, норми ЦК України, які регулюють загальні положення про договір та про договір довічного утримання (догляду), а також Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не містять прямої вказівки на те, що грошова оцінка матеріального забезпечення є істотною чи обов`язковою умовою договору довічного утримання (догляду) або про те, що забороняється укладання/посвідчення правочинів відповідного виду без встановлення та визначення грошової оцінки матеріального забезпечення. Безпідставними є також твердження сторони позивачів про те, що нотаріус не попередила відчужувача про те, що відсутність грошової оцінки може погіршити його становище в подальшому, оскільки у п. 7.2. спірного договору йдеться про те, що сторонам нотаріусом роз`яснено положення, зокрема, глави 57 ЦК України «Довічне утримання (догляд)» і сторони договору стверджують, що зміст цього договору та відповідних статтей, зазначених у цьому договорі, їм зрозумілий і нез`ясованих питань у них немає. Не вмотивованими є посилання, що відсутність грошової оцінки могла погіршити становище відчужувача в подальшому, адже зміст умов договору свідчить про те, що набувач взяв на себе обов`язок із матеріального забезпечення відчужувача без його максимально визначеного розміру у грошовому еквіваленті, тобто таке забезпечення мало надаватись у повному обсязі потреб відчужувача. Питання про те, яким чином мало б підтверджуватись виконання обов`язків набувача з утримання та догляду не відноситься до предмету спору про визнання договору недійсним, оскільки полягає у площині взаємовідносин саме сторін договору щодо належного його виконання або невиконання, та питань засобів доказування при виникненні спору щодо виконання умов договору з належного надання утримання/догляду. Посилання на те, що у п. 3.5. договору йдеться про запевнення відчужувача щодо Ѕ частини квартири і тому неможливо встановити предмет договору (тобто вся квартира чи її частка) суд до уваги не приймає, оскільки у п. 1.1. розділу 1 «Предмет договору» чітко зазначено, що відчужувач передає у власність набувача квартиру [ADDRESS] , тобто всю квартиру, і таким чином предмет договору визначений у повному обсязі. Стосовно зазначень про те, що з урахуванням ч. 4 ст. 13, ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст договору суперечить моральним засадам суспільства, його умовами порушено співвідношення майнових інтересів та позбавлено відчужувача того на що він розраховував, оскільки за невеликий об`єм послуг у власність передано дороговартісне нерухоме майно, що є нерозумним та несправедливим, суд вважає такі судження безпідставними. З огляду на положення ст.ст. 744, 749 ЦК України визначати види, форми, об`єм, конкретизувати або не конкретизувати види утримання та/або догляду мають право сторони договору довічного утримання (догляду) за власним волевиявленням та погодженням між собою. Крім того, як вже зазначалося вище умови договору погоджені між сторонами таким чином, що набувач взяв на себе обов`язок надати матеріальне забезпечення щодо оплати медикаментів та лікування і надавати за замовленнями відчужувача будь-які додаткові види утримання без обмеження крайньої межі вартості такого забезпечення, тому відсутні підстави стверджувати про порушення договором моральності, справедливості, розумності чи наявності дисбалансу у співвідношенні майнових інтересів сторін не на користь відчужувача. Все наведене свідчить, що оспорюваний договір довічного утримання (догляду) був вчинений у відповідності до вимог законодавства, зокрема вимог ЦК України, Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а посилання сторони позивачів не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи, є безпідставними, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed