Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна») про стягнення страхового відшкодування. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 21.10.2021 водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter» н.з. [NUMBER] , рухаючись по автодорозі Н-22 сполученням Устилуг-Луцьк-Рівне, в напрямку м. Устилуг, поблизу с. Тростянка, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який йшов по проїжджій частині дороги, внаслідок чого останній від отриманих травм помер. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) 21.10.2021 були внесені відомості до ЄРДР за №12021030000000296 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого Головного управління Національної поліції у Волинській області від 27.04.2022 кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях водія автомобіля [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», згідно з полісом №203313304. 16.11.2021 на адресу відповідача була надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах матері потерпілого - [PERSON] у розмірі 72000 грн моральної шкоди, а 06.12.2021 надіслано заяву про виплату 3170 грн витрат на поховання, а в загальному на суму 75170 гривень. Однак листом від 23.05.2022 ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, зіславшись на вимоги п. 32.1 ст. 32 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач вважає дану відмову незаконною і такою, що суперечить вимогам ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Просить стягнути на свою користь з відповідача: страхове відшкодування в розмірі 75170грн; пеню в розмірі 700,21 грн; 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 105,03 грн та понесені ним судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 6500 гривень. Відповідач 03.08.2022 подав відзив напозовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що кримінальне провадження щодо водія [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, що звільняє від відшкодування заподіяної шкоди. Оскільки шкоду було завдано водієм [PERSON] внаслідок непереборної сили, котрий застрахував цивільно-правову відповідальність у ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», а тому у страховика не виникло обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Таким чином, відмова страховика у відшкодуванні шкоди є правомірною, а тому у задоволенні позову просить відмовити. 22.08.2022 позивач подав відповідь на відзив, в якому просив задовольнити вимоги з підстав зазначених у позовній заяві. 27.09.2022 представник відповідача подав заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позов. В судове засідання позивач та її представник не з`явились, однак подали заяву в якій просить вимоги задовольнити, розгляд справи проводити у їхній відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, місце судового розгляду, що підтверджується розпискою, не повідомив про поважну причину неприбуття, не подавав заяв клопотань про відкладення розгляду справи, а тому розгляд справи проводиться у його відсутності. Дослідивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 21.10.2021 водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter» н.з. [NUMBER] , рухаючись по автодорозі Н-22 сполученням Устилуг-Луцьк-Рівне, в напрямку м. Устилуг, поблизу с. Тростянка, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який йшов по проїжджій частині дороги, внаслідок чого останній від отриманих травм помер. Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] помер [INFO] . За фактом даної ДТП 21.10.2021 були внесені відомості до ЄРДР за №12021030000000296 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого Головного управління Національної поліції у Волинській області від 27.04.2022 кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Із змісту даної постанови вбачається, що водій [PERSON] не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода [PERSON] шляхом негайного застосування екстерного гальмування. Зазначено, що в прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП і наслідками, що стали, є порушення пішоходом [PERSON] вимог п. 4.1, 4.4, 4.14 (а) ПДР України. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Із товарного чеку №43 від 22.10.2021, виданого приватним підприємцем [PERSON] , вбачається, що позивачем на поховання сина [PERSON] були понесені витрати в розмірі 3170 гривень. Судом встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , була застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна», що підтверджується полісом №203313304. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна», тому 16.11.2021 на адресу даної страхової компанії було надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах матері потерпілого - [PERSON] у розмірі 72000 грн моральної шкоди. 06.12.2021 даній страховій компанії було додатково надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах матері потерпілого - [PERSON] у розмірі 3170 грн, котрі становлять витрати на поховання. Однак листом від 23.05.2022 ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, зіславшись на вимоги п. 32.1 ст. 32 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Застосовані норми права та мотиви та висновки суду. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654 св 18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702 св 18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195 св 18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216 св 18); від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775 св 20) від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17 (провадження № 61-39056 св 18); від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 (провадження № 61-11129 св 21). Крім того, підставами звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації. З огляду наведеного, суд не погоджується з доводами відповідача, що відсутність у водія [PERSON] , котрий застрахував цивільно-правову відповідальність у відповідача, технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою. Із постанови про закриття кримінального провадження встановлено, що водій [PERSON] керуючи автомобілем не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який йшов по проїжджій частині дороги, внаслідок чого останній від отриманих травм помер. В прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП і наслідками, що стали, є порушення пішоходом [PERSON] вимог п. 4.1, 4.4, 4.14 (а) ПДР України. Наведене свідчить, що пішохід [PERSON] допустив необережність, нехтуючи Правилами дорожнього руху, що виключає наявність непереборної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 3 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Тобто даними правовими нормами встановлено загальне правило зменшення розміру відшкодування моральної шкоди в разі, коли іншим спецівльним нормативно-правовим актом не передбачено певного порядку відшкодування такої шкоди. Якщо ж законом, яким врегульовано особливу сферу суспільних відносин, встановлений інший порядок, то визначена підстава зменшення розміру відшкодування не застосовується, адже можливість її вжиття викоючається самою правовою нормою, а підлягають до застосування правила спеціального закону, котрим у даних правовідносинах є Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, п. 27.3, 27.3 ст. 27 Закону визначають, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Тобто спеціальним законом визначено розмір регламентної виплати, а тому відсутні підстави для її зменшення на підставі ч. 2 ст. 1193 ЦК України, яка є загальною правовою нормою і відсилає до застосування норм спеціального закону, котрий не передбачає зменшення страхової виплати у випадку наявності грубої необережності потерпілого, котра сприяла виникненню шкоди. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього, за відсутності обставин, які вказують на наявність непереборної сили та, що потерпілий передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду заподіяну водієм застрахованого транспортного засобу. З таких обставин, суд прийшов до висновку, що страховик ПрАТ СК «ПЗУ Україна» безпідставно відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачу. Беручи до уваги, що позивач на поховання сина [PERSON] понесла витрати в розмірі 3170 грн., що підтверджується товарним чеком №43 від 22.10.2021, виданого приватним підприємцем [PERSON] , а тому дана сума витрат підлягає стягненню із відповідача на користь позивача, що відповідає вимогам п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата станом на день страхового випадку становила 6000 грн, а тому згідно з п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з відповідача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 12 мінімальних заробітних плат,встановлених законодавством на день настання страхового випадку, що становить 72000 гривень. Статтею 992 ЦК України передбачено, якщо в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Згідно з вимогами п.36.5 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або МТСБУ особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє у період, за який нараховується пеня. Відповідно до розрахунку наданого позивачем, відповідач на підставі п.36.5 Закону зобов`язаний сплатити позивачу пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування за період з 23.05.2022 по 08.06.2022, з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, котра становить 700,21 гривень. Суд погоджується із даним розрахунком і сумою пені, а тому її слід стягнути із відповідача в користь позивача. Також обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь три процента річних від простроченої суми боргу. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитору (застрахованої особи) від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (застрахованій особі). Оскільки страховиком було допущено порушення прав позивача на отримання страхового відшкодування (моральної шкоди, відшкодування на поховання) з усіма правовими наслідками нездійснення такої виплати, внаслідок чого це право підлягає судовому захисту, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 105,03 гривні. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, то судовий збір підлягає стягненнюз відповідача на користь держави.

Outcome: approved