Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивач є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований відповідач, який не проживає за місцем реєстрації з 12.01.2011. Фактично відповідач жодного дня не проживав у будинку, особистих речей у ньому не зберігає, місце свого фактичного проживання позивачу не повідомив. Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку заважає їй повноцінно користуватися та розпоряджатися своїм майном. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 06.07.2022 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Учасники провадження в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подала до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судові засідання не з`являлась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, судові повістки направлялись за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Окрім того, судом в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК Україниздійснювались виклики відповідача через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК Україниз опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін і ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник може вимагати усунення будь - яких порушень його права. Права власника житлового будинку квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року, справа №6-709цс16: «Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік». Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла. У Постанові Верховного Суду по справі М 754/11532/19 від 02.12,2020 щодо цього питання висловлена наступна правова позиція, а саме аналіз статті 71 ЖК Української PCP дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української PCP строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім того, згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Згідно довідки від 03.02.2022 №76 виданої Андріяшівським старостинським округом №1, Райгородоцької сільської ради Бердичівського району, Житомирської області у будинку за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] , 1975 р.н., зареєстрований з 12.01.2011, але дійсно не проживає з 12.01.2011 її брат [PERSON] , [INFO] . З урахуванням наведеного, позивач є власником житлового будинку, а відтак має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно акту обстеження соціально-побутових умов проживання сім`ї №12 від 03.02.2022 Андріяшівського старостинського округу №1, Бердичівського району Житомирської області, [PERSON] , [INFO] зареєстрований 12.01.2011, але з 12.01.2011 не проживає за адресою : [ADDRESS] . Як встановлено судом, відповідач немає ніяких домовленостей із власниками щодо права користування житлом, він втратив інтерес до житла, не проживає у будинку тривалий час, факт реєстрації місця проживання відповідача спричиняє позивачу перешкоди у користуванні її власністю, а відтак, суд вважає за можливе ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Беручи до уваги встановлені під час розгляду справи фактичні обставини справи, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову та для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Outcome: approved