Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , заінтересовані особи: держава Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні, Міністерство соціальної політики України, про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявники просять встановити факт вимушеного переселення [PERSON] у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області України. Встановити \~ \~ \~ \~факт вимушеного \~ \~ \~ \~переселення [PERSON] у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області України. Встановити \~ \~ \~ \~факт \~ \~ \~ \~вимушеного \~ \~ \~ \~переселення [PERSON] у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області України. Встановити факт вимушеного переселення [PERSON] у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування заяви вказують, що [PERSON] [INFO] (Заявник 1), [PERSON] [INFO] (Заявник 2), [PERSON] [INFO] (Заявник 3), [PERSON] [INFO] (Заявник 4), є уродженцями міста Горлівки Донецької області. До серпня місяця 2014 року їхня родина постійно проживала за зареєстрованою адресою: [ADDRESS] . До вимушеного переселення з окупованої частини території Донецької області працювали та навчалися, мали налагоджений побут, були повноцінними громадянами своєї держави, мали житло та роботу, а діти зростали, отримувавши освіту. З кінця лютого 2014 р. війська російської федерації, у військовій формі без розпізнавальних знаків, почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому, 21.03.2014 р. владою російської федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значення Севастополя». Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 р. російська федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольованими, керованими і фінансованими спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 р.) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 р.). 11.05.2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської областях відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою. Як підсумок, за наслідками військової агресії російської федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. В результаті збройної агресії російської федерації, наслідком якої стала окупація частини території Донецької області України, родина заявників у складі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , втратили роботу, можливість навчатися, налагоджений побут, сталі соціальні зв`язки та можливість проживання на рідній землі. З весни 2014 року в місті Горлівці відбувалися масштабні проросійські мітинги, в яких брали участь особи, завезені з території російської федерації. Вони вигукували антиукраїнські гасла, лаялися і ображали присутніх патріотично налаштованих горлівчан. З часом, завдяки появі озброєних загонів проросійських найманців, контрольованих спецслужбами російської федерації, були захоплені органи державної влади та правоохоронні органи регіону, зокрема Донецька ОДА, відділки міліції та будівля СБУ. Як наслідок, перебування на вулицях міста стало небезпечним для життя. Разом із силовою зміною влади в регіоні в Горлівці активізувалася ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. 11.05.2014 року представниками збройних формувань рф був проведений фіктивний референдум про самопроголошення так званої «ДНР», після якого в Донецьку значно збільшилась кількість збройних формувань, підконтрольних Російській Федерації, а Україна фактично втратила контроль над окремими регіонами Донецької області. 25.05.2014 року родина заявників була позбавлена права голосу на позачергових виборах Президента України, оскільки, всі виборчі дільниці були заблоковані представниками окупаційної влади. З метою уникнення негативних наслідків проживання в тимчасово окупованому місті Горлівка та, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку, в серпні місяці 2014 року, родина заявників вимушено перемістилась до міста Києва, де проживає станом на момент свого звернення до суду. Перебуваючи в місті Києві, [PERSON] (Заявник-2) та [PERSON] (Заявник-1) в порядку, передбаченому ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-УІІ, отримали довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб від від 23.10.2014 № 3004000604 та від 04.09.2015 № 3004012115. Відповідно до Довідки від 23.10.2014 № 3004000604 [PERSON] разом з неповнолітніми на той час дітьми до 18 років ( [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] ) були взяті на облік Управлінням праці та соціального захисту населення у Дніпровському районі\~міста Києва як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території України. Відповідно до Довідки від 04.09.2015 № 3004012115, [PERSON] був взятий на облік Управлінням праці та соціального захисту населення у Дніпровському районі міста Києва як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України. В подальшому, змінивши місце тимчасового проживання, відповідно до Довідок від 18.07.2019 № 3002-5000161204/38365, від 18.07.2019 № 3002- 5000161210/38364, від 18.07.2019 № 3002-5000162055/38379, від 18.07.2019 № 3002-5000161217/38363 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були взяті на облік внутрішньо переміщеної особи Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, з фактичним місцем проживання [ADDRESS] . Зазначають про те, що дані довідки посвідчують лише факт їхнього вимушеного переселення з міста Горлівки Донецької області до міста Києва, і не містять в собі зазначення причини такого переселення, як вимушене переселення в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, - оскільки даний орган не має таких повноважень. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.09.2021 відкрито провадження у даній цивільній справі. В судове засідання заявники не з`явилися, до суду надали заяву в якій просили суд розгляд справи провести за їх відсутності та задовольнити заявлені вимоги. В судове засіданні представник заінтересованої особи держава російська федерація в особі посольства російської федерації в Україні не з`явився. В судове засіданні представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України не з`явився, про час, місце та день розгляду справи повідомлені належним чином. До суду подали заяву про розгляд справи у їх відсутність Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є громадянином України, що стверджується копією паспорта громадянина України, серія [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, що стверджується копією паспорта громадянина України, серія [NUMBER] . Згідно копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] з 05.11.1999 року перебувають у шлюбі. В подружжя є двоє дітей: [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей. [PERSON] та [PERSON] в порядку, передбаченому ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VІІ, отримали довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб від 23.10.2014 № 3004000604 та від 04.09.2015 № 3004012115. Відповідно до\~Довідки від\~23.10.2014\~№ 3004000604\~ [PERSON] разом\~з неповнолітніми\~на той\~час дітьми\~до 18\~років ( [PERSON] \~ [INFO] ,\~ [PERSON] [INFO] )\~були взяті\~на облік\~Управлінням праці\~та соціального\~захисту населення\~у Дніпровському\~районі міста\~Києва як внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території України. Відповідно до\~Довідки від\~04.09.2015\~№ 3004012115 [PERSON] був взятий на облік Управлінням праці та соціального захисту населення у Дніпровському районі міста Києва як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України. В подальшому, змінивши місце тимчасового проживання, відповідно до Довідок від 18.07.2019 № 3002-5000161204/38365, від 18.07.2019 № 3002- 5000161210/38364, від 18.07.2019 № 3002-5000162055/38379, від 18.07.2019 № 3002-5000161217/38363 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були взяті на облік внутрішньо переміщеної особи Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, з фактичним місцем проживання [ADDRESS] . Згідно вказаних довідок, зареєстрованим місцем проживання заявників зазначено: [ADDRESS] . Згідно ст.4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 04.11.1950, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Отже підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст.12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною 4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абз.6 преамбули вказаного Закону, дата початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначається Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно ч.2 ст.1 цього Закону такою датою є: 20 лютого 2014 року. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1, 2 ст.124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на будь-який правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8/рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином,\~перша частина\~цих зобов`язань\~вимагає від\~держави відстояти\~або відновити\~свій суверенітет\~над територією\~та утриматися\~від будь-яких\~дій з\~підтримки сепаратистського\~режиму (див.\~там само,\~§§ 340-345).\~Згідно з\~другою частиною\~зобов`язань\~держава повинна\~вжити судових,\~політичних або\~адміністративних заходів\~для забезпечення\~особистих прав\~заявника (див.\~там само,\~§§ 340-345,\~§346;\~рішення ECHR\~у справі\~«Sargasyan\~v.\~Azerbaijan»,\~§ 132). Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Тому суд приходить до висновку, що встановлення факту вимушеного переселення заявників з окупованої території м. Горлівки Донецької області внаслідок збройної агресії російської федерації та окупації російською федерацією частини Донецької області, можливе лише у судовому порядку. Дослідивши надані докази та загальновідомі обставини збройної окупації російською федерацією частини Донецької області, суд погоджується із доводами заявників про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території частини Донецької області покладено на російську федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та підтверджує факт того, що вимушене переселення у серпні 2014 року заявників з окупованої території м. Горлівка Донецької області відбулось унаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини Донецької області. Ці обставини підтверджуються постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-VІІІ. Крім того, підтвердженням цього є Резолюція Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». Заявники довели перед судом, що від встановлення цього юридично значимого для них факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони, через дії російської федерації, вимушено беруть участь. Крім цього незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне. Вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація російською федерацією частини території України. Як зазначено в абз.15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії російської федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Враховуючи наведене, заява підлягає задоволенню в повному обсязі. При вирішенні даної цивільної справи, судом враховані висновки Верховного Суду у постановах від 07 березня 2018 по справі № 759/759/17, від 14 березня 2018 по справі № 363/2981/16-ц, від 06 червня 2018 по справі № 428/13977/16-ц, 02.12.2020 по справі № 428/2492/17 які є обов`язковими для судів першої інстанції. На підставі викладеного,

Outcome: approved