Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що [INFO] помер його дідусь - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина. У встановлений законом строк, позивач, як єдиний спадкоємець за заповітом, звернувся з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Після прийняття та оформлення спадщини, тобто після 16.07.2019 року він в особистих речах спадкодавця виявив розписки про отримання [PERSON] грошових коштів в борг від [PERSON] . Так, 17.06.2017 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 30000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 5% від основної суми боргу за фактичний термін користування грошима, які зобов`язався повернути не пізніше 18.09.2017 року, про що власноручно склав та надав розписку; 04.07.2017 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 10000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 5% від основної суми боргу за фактичний термін користування грошима, які зобов`язався повернути не пізніше 05.10.2017 року, про що власноручно склав та надав розписку; 03.08.2017 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 3000 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 2% від основної суми боргу за фактичний термін користування грошима, які зобов`язався повернути не пізніше 04.04.2018 року, про що власноручно склав та надав розписку. До теперішнього часу [PERSON] свої договірні зобов`язання не виконав. Загальний борг відповідача складає 127764,7 грн. Оскільки позивач є спадкоємцем [PERSON] , він вважає що до нього перейшли всі права та обов`язки кредитора за борговими розписками, а отже і право вимоги боргу від [PERSON] . Оскільки розписки ним було виявлено після 16.07.2019 року, вважає що строк позовної давності ним не пропущено. Також зазначає, що 24.09.2019 року він звертався до боржника з досудовою вимогою, але жодної відповіді не отримав, кошти йому не повернуті. Тому просить суд стягнути з відповідача на свою користь загальний розмір заборгованості за договорами позики в сумі 127764,70 грн. Ухвалою П?ятихатського районного суду від 19.08.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу запропоновано у строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали, подати відзив на позов та заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 14.09.2022 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Шевченка С.М. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача зазначає про, те що відповідачем виконані зобов`язання за договорами позики та просить застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності. Ухвалою від 16.09.2022 року розгляд справи відкладено в зв`язку з наданням позивачу часу для підготовки відповіді на відзив. 29.09.2022 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що наявність у нього оригіналу розписок, свідчить про те, що боргові зобов`язання [PERSON] не виконані; щодо пропуску ним строку позовної давності заперечує, вважає що цей строк ним не пропущено, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише після вступу у спадщину, тобто після 16.07.2019 року. Інших заяв по суті спору до суду не надходило. В судове засідання позивач не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Шевченко С.М в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника відповідача, останній просив справу розглядати у їхню відсутність, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з мотивів, викладених у відзиві на позов. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, встановив наступне. Відповідно до ст.4 ЦПК України, - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд звертає увагу, що в силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до практики Верховного Суду, - показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання чи не виконання зобов`язання за договором. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-16630св19). Окрім того, Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 176/2967/13-ц (провадження № 61-41962св18) зробив висновок, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладання договору та змісту умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідачем не спростовується сам факт отримання грошових коштів в борг; заперечується факт невиконання зобов`язання за договором позики. Так, відповідач в своєму відзиві зазначає про те, що борг ним сплачено в повному обсязі. Однак доказів зазначеного суду не надано. Водночас, наявність у [PERSON] оригіналів боргових розписок свідчить про те, що [PERSON] зобов`язання не виконані. Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Так, судом встановлено, що 17.06.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 30000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 5% від основної суми боргу за фактичний термін користування грошима, які зобов`язався повернути не пізніше 18.09.2017 року, про що власноручно склав та надав розписку; 04.07.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 10000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 5% від основної суми боргу за фактичний термін користування грошима, які зобов`язався повернути не пізніше 05.10.2017 року, про що власноручно склав та надав розписку; 03.08.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 3000 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 2% від основної суми боргу за фактичний термін користування грошима, які зобов`язався повернути не пізніше 04.04.2018 року, про що власноручно склав та надав розписку (а.с.5-7). Свої договірні зобов`язання [PERSON] не виконав, про що свідчать наявні у позивача оригінали боргових розписок. Також судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що 09 січня 2019 року складено відповідний актовий запис № 101, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09 січня 2019 року (а.с.9). За свого життя [PERSON] заповів все своє майно своєму онуку - [PERSON] (позивачу по справі) (а.с.11). 16.07.2019 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області, позивачу [PERSON] як спадкоємцю за заповітом, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] (а.с.10). За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Встановлено, що строки повернення боргу за договорами позики закінчилися в 2017 та 2018 роках відповідно. Проте відповідач до теперішнього часу не виконав своїх зобов`язань за договором щодо повернення грошових коштів (позики). Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно дост. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Ст. 530 ч. 2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст.1218, ч. 3 ст.1231 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Верховний Суд у своїй постанові від 20 лютого 2019 у справі №755/7730/16-ц зазначив, що перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений ст. 1219 ЦК України, отже, зобов`язання за договором позики входять до складу спадщини. А отже, права кредитора підлягають захисту в порядку, визначеному ст.1281,1282 ЦК України. Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 12 червня 2017 року по справі № 761/22776/15-ц зробив висновок про те, що за наявності у спадкоємця позикодавця оригіналу боргової розписки, і відсутності повернення боргу, стягнення боргу на користь цього спадкоємця є обґрунтованими. З огляду на те, що у позивача [PERSON] наявні оригінали боргових розписок, а відповідачем не доведено факту повернення боргу як спадкоємцю, так і спадкодавцю за час його життя, а також не спростовано тих обставин, що позивач набув права вимоги за борговими розписками, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання позивача спадкоємцем всіх майнових прав та обов`язків за договорами позики від 17.06.2017, 04.07.2017 та від 03.08.2017 року після смерті [PERSON] . Водночас, суд вважає клопотання представника відповідача - адвоката Шевченка С.М. про застосування до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності, таким що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦПК України, - позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦПК України, - перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач [PERSON] в своїй позовній заяві та відповіді на відзив зазначає про те, що на його думку строк позовної давності ним не пропущений, оскільки про існування боргових розписок він дізнався лише після 16 липня 2019 року. Проте доказів зазначеного суду не надано. Крім того, суд враховує, що відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, - за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. При цьому, статтею 262 ЦК України регламентовано, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, відтак у відповідності до ч.4 ст.267 ЦПК України, в задоволенні позову слід відмовити. Розподіл судових витрат суд здійснює у відповідності до ст.141 ЦПК України. При цьому, в зв`язку з недодержанням відповідачем вимог ч.1 ст.134 ЦПК України, суд вважає за можливе понесені ним витрати, віднести на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed