Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

У липні 2020 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] , звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Альфа-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Гаращенко Володимира Васильовича, у якому просить: визнати незаконними дії державного реєстратора Гаращенко В.В. (Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», м. Київ) щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ «Альфа-Банк»; скасувати реєстрацію речового права, а саме: права власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ «Альфа-Банк» на підставі Іпотечного договору від 04.04.2008 за №030.29-50/358-С, яка вчинена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме мано реєстратором Гарашенеко В.В. (Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», м. Київ), індексний номер 48634670 від 11.09.2019 о 19:44:44, номер запису про право власності 33182412; поновити відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав, що 04.04.2008 між ним, [PERSON] , та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/358-С, за умовами якого [PERSON] отримав кредитні кошти у загальній сумі 72000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 03.04.2018 зі сплатою 13,5 % річних. 04.04.2008 з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 04.04.2008 №030.29-50/358-С, між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено Іпотечний договір №030.29-50/358-С, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . 09.09.2019 державним реєстратором Гаращенко В.В. прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ «Альфа-Банк» на підставі Іпотечного договору від 04.04.2008 №030.29-50/358-С. Позивач вважає дії державного реєстратора щодо перереєстрації права власності та внесення відповідного запису до державного реєстру незаконними, оскільки: [PERSON] , як іпотекодавець, не отримував від банку жодних вимог про усунення порушень умов основного договору; права та обов`язки за Іпотечним договором були припинені; державний реєстратор не мав прав вчиняти оспорювані дії в силу вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 26.05.2020 іпотекодавець, [PERSON] , помер, позивач є його сином та спадкоємцем всіх прав та обов`язків, тому звернувся до суду з цим позовом. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14.09.2020 цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29.10.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2021, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021, вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам реєстраційних дій вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією права власності, та вносити відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] до моменту вирішення справи по суті. 24.02.2021 витребувано у Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» та у Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи, а саме, права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «Альфа-Банк» на підставі Іпотечного договору від 04.04.2008 за №030.29-50/358-С, яка вчинена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстратором Гаращенко Володимиром Васильовичем (Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», м. Київ, індексний номер 48634670 від 11.09.2019 о 19:44:44, номер запису про право власності 33182412. 23.08.2021 до суду надійшов відзив, у якому відповідач АТ «Альфа-Банк» заперечив проти задоволення позову у повному обсязі, оскільки [PERSON] є неналежним позивачем, так як: по-перше відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено тільки іпотекодавцем у суді, однак позивач таким не є; по-друге, спірна квартира вибула з приватної власності [PERSON] 09.09.2019, тобто до дня його смерті ( [INFO] ) та не входила до складу спадщини. Крім того, відповідач АТ «Альфа-Банк» наголосив, що звертаючись до державного реєстратора, Банк надав усі необхідні документи для здійснення державної реєстрації права власності на іпотечне майно і така реєстрація була проведена з дотриманням норм чинного законодавства, підстав для скасування реєстрації немає. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.02.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила, просила суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач Державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Гаращенко В.В. у судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, свого представника до суду не направив, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що 04.04.2008 між позивачем, [PERSON] , та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/358-С, за умовами якого [PERSON] отримав кредитні кошти у загальній сумі 72000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 03.04.2018 зі сплатою 13,5 % річних. 04.04.2008 з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 04.04.2008 №030.29-50/358-С, між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник - АТ «Укрсоцбанк») укладено Іпотечний договір №030.29-50/358-С, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за №2376. Відповідно до умов Іпотечного договору від 04.04.2008 №030.29-50/358-С [PERSON] , як іпотекодавець, передав в іпотеку АКБСЦ Укрсоцбанк» (правонаступник - АТ «Укрсоцбанк») квартиру [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.01.1995 Комісією по приватизації житлового фонду НВО «Електронмаш». Пунктом 4.1. Іпотечного договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, у п. 4.5. Іпотечного договору сторонами погоджено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.09.2019 №180677243, 09.09.2019 державним реєстратором Гаращенко В.В., Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», м. Київ, було прийнято рішення про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ «Укрсоцбанк» на підставі Іпотечного договору від 04.04.2008 №030.29-50/358-С. [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 07.07.2020 №60832754 - 07.07.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоус А.А. було здійснено реєстрацію спадкової справи №66075200, яка була заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . У позовній заяві позивач вказав, що є сином померлого [PERSON] , та як спадкоємець нерухомого майна, залишеного від свого батька [PERSON] , звертається до суду з цим позовом. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту положень ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. За ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом. Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. При розгляді справи в суді вважається, що сторони є належними. Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Неналежними сторонами в цивільному процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Неналежний позивач - це особа, якій не належить право вимоги по пред`явленому в суді позову, а неналежним відповідачем та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Під час прийому позовної заяви до розгляду, на основі норм матеріального права, суд визначає чи є сторони належними. Відповідно, позивач і відповідач визнаються належними сторонами, якщо є припущення вважати, що вони є носіями спірного права або охоронюваного законом інтересу. Однак, не завжди справа порушується належним позивачем, а в якості відповідача залучається належний відповідач. У момент порушення справи не завжди відомо, чи є позивач суб`єктом права, чи порушене його право, чи є порушником права саме та особа, на яку вказує позивач. Тому позивача і відповідача в момент порушення справи вважають можливими суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Верховний Суд у постанові від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1268, ч.1 ст. 1269 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.1.2, п.4,12, п.4,14, п.4,15, п.4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що підтверджують право власності на майно, що належить спадкодавцю. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч зазначеним вимогам закону, позивачем по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] . Так, матеріали справи не містять у собі відомостей щодо того, що позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON] , що він дійсно звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, чи на його ім`я було залишено заповіт, чи він проживав разом із спадкодавцем на момент смерті. Свідоцтво про право на спадщину, яке б підтверджувало зазначені факти в матеріалах справи також відсутнє. Разом з тим, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). За ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира вибула з приватної власності померлого [PERSON] 09.09.2019 і не могла входити до складу спадщини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не було доведено належним чином факту порушення його прав, що є підставою для звернення до суду з позовом. Враховуючи те, що судом не було встановлено порушення прав позивача по справі [PERSON] , суд вважає за недоцільне давати характеристику правовідносинам, що склалися між відповідачами стосовно реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система (пункти 34-35). Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до АТ «Альфа-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Гаращенко В.В. про визнання незаконними дій державного реєстратора, скасування реєстрації речового права та зобов`язання вчинити дії задоволенню не підлягає. Щодо питань, пов`язаних із заходами забезпечення позову. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2021, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021, вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони суб`єктам реєстраційних дій вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією права власності, та вносити відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] до моменту вирішення справи по суті. Так, згідно до ч. 1 с. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (ч. 10 ст. 158 ЦПК України). А тому враховуючи що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не підлягають задоволенню, суд в порядку ч. 9 ст. 158 ЦПК України скасовує заходи забезпечення позову застосовані на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2021, залишеної без змін постановою Київського апеляційного суду від 14.07.2021. У зв`язку з тим, що під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed