Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 31.07.2015 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що подружнє життя не склалося, шлюбні відносини фактично припинені з листопада 2021 року, з того часу не ведуть спільне господарство. Вважає, що примирення та збереження сім`ї неможливе, тому просить шлюб розірвати. За словами позивача, дочка [PERSON] проживає разом з нею, дитині створені всі умови для проживання та виховання, матеріально і своєю особистою участю допомагають батьки, з якими вони на даний час проживають разом. У доньки є умови для занять і відпочинку, [PERSON] та старша донька від першого шлюбу [PERSON] проживають в окремій кімнаті, яка облаштована дитячими меблями, є полиці з дитячими книгами та іграшками. За змістом позову, позивач постійно піклується про доньку, займається її лікуванням, духовним та фізичним розвитком. За таких обставин, на переконання позивача, обґрунтованою є вимога про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю. Крім цього, за словами [PERSON] , відповідач з листопада 2021 року не виконує свої батьківські обов`язки по утриманню доньки, дитина перебуває на повному її утриманні. Відповідач працює офіційно, має достатній дохід, а відтак, на думку [PERSON] , спроможний утримувати єдину дочку шляхом сплати аліментів в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно. З огляду на викладене у позові, [PERSON] просить встановити між сторонами розмір аліментів, що будуть сплачуватися відповідачем на утримання дитини. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 15 грудня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.10.2022 року прийнято відмову [PERSON] від позову в частині вимог щодо розірвання шлюбу та закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Житомирської міської ради як орган опіки та піклування про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів у вказаній частині вимог. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Левчук Т.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити, за винятком вимоги розірвання шлюбу. Представник суду пояснила, що сторони не проживають разом з кінця листопада 2021 року, сімейні стосунки та ведення спільного господарства фактично припинені. Дитина проживає разом з матір`ю за усною домовленістю, а протягом листопада 2021 року - лютого 2022 року донька зі сторонами проживала майже порівну по часу. Проте після початку війни відповідач не віддавав дитину протягом майже місяця, що призвело до того, що мати забрала доньку. На даний час через воєнний стан позивач з дитиною проживають на Західній Україні. Щодо визначення місця проживання дитини, то, на переконання представника позивача, психологічно, комфортніше дитині буде жити з матір`ю, дідусем та бабусею. Дитина забезпечена усім необхідним, має окрему кімнату. Висновок органу опіки та піклування є об`єктивним, так як служба у справах дітей обстежила умови проживання обох батьків. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, зазначивши, що у квартирі, де живе наразі позивач, є дві особи похилого віку, дід палить, а дитина скаржиться на запах тютюнового диму. Він нерідко забирав дитину через конфлікти Насті зі старшою сестрою, також дитина неодноразово телефонувала та просила забрати її від матері. Крім цього Настя не має окремого ліжка, відсутні належні умови для виконання нею домашніх завдань. Натомість, за словами відповідача, будинок, де він мешкає, обладнаний усім необхідним для того, щоб перечекати повітряну тривогу. Також він працює головним механіком в АТ «Житомирський маслозавод» із 8 год. до 17 год., вільно може вийти за прохідну забрати або завезти дитину в школу, яка знаходиться неподалік будинку, що погоджено із керівництвом. За словами відповідача, після розлучення з [PERSON] у нього з`явилася жінка, з якою [PERSON] перебуває у чудових відносинах. На переконання [PERSON] , висновок органу опіки та піклування не відповідає інтересам дитини, так як дитина потребує особливих умов, які позивач надати не може. Фактичне місце проживання дитини не є власністю позивача, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] належить хоча б 1 кв.м жилої площі. Окремо відповідач зазначив, що не буде перешкоджати матері у спілкуванні з донькою та погоджується сплачувати аліменти в розмірі 1 400 грн. або 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому додав, що на даний час існують системні перешкоджання з боку позивача у спілкуванні з дитиною. Просив відмовити у задоволенні позову щодо визначення місця проживання дитини, окремо погоджується сплачувати аліменти. Представник відповідача - адвокат Лук`янець Л.О. пояснила, що мати дитини не має власного житла, живе у трикімнатній квартирі батьків, усього разом там проживають п`ять осіб. За словами Насті, у неї немає власного ліжка, спить з мамою. Відповідач не заперечує щодо проживання дитини з батьками в пропорції 50/50. До того ж дитина має інвалідність по слуху, записана в школу, яка знаходиться поруч з помешканням відповідача, а тому сприятливі умови для проживання є саме у батька. Вимогу про стягнення аліментів представник вважає недостатньо аргументованою. З огляду на дохід відповідача, який отримує щомісячно близько 30 000 грн., він погоджується сплачувати аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Житомирської міської ради в судовому засіданні підтримав висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є колишньою свекрухою позивача, пояснила, що зі слів онуки [PERSON] маму ображав, бив, хоча останній цього і не заперечував. Після початку війни відповідач забрав дитину у мами, не віддавав. За словами свідка, [PERSON] хазяйка, чистоплотна, діти ходять «з іголочки», це «золота» мама. Особисто свідком конфліктних ситуацій вона не була, однак від онуки [PERSON] і позивача чула про те, що відповідач кричить на [PERSON] . За її спостереженням дитина більше прихильна до мами. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, пояснила, що відповідач вигнав її з хати та сказав, що напише заяву про нібито викрадення грошей. Бачила як відповідач піднімав руку на позивача коли вона ще вагітною була і у 2019 році, підіймав голос на дітей. Настя як повернулася від тата, який її з 01.03.22 по 28.03.22 насильно забрав, то боїться відпускати маму, каже, що їй було легше коли батько був на роботі. Зі слів дітей, вони були свідками конфліктних ситуацій, а також того, як відповідач наносив тілесні ушкодження коту. Від онуки чула, що відповідач піднімав руку на позивача, кричав на неї, також Настя розповідала неодноразово, що папа ставив її в кут, кричав. Свідок вказує, що 29.11.2021 року дочка з дітьми переїхала жити до неї, з того часу Настя жила 2-4 дні у них, 2-4 дні - у тата. Після 28.03.2022 року позивач з дітьми виїхала на Західну Україну, там безпечніше. Настя з батьком 2-3 рази на тиждень спілкується, пересилає відео. Свідок додала, що всі разом проживають у трикімнатній квартирі площею 68 кв.м, Настя наразі спить з мамою в окремій кімнаті на дивані, вона з чоловіком в іншій кімнаті, [PERSON] - в третій кімнаті. Свідок [PERSON] (мати відповідача) в судовому засіданні надала показання про те, що для онуки Насті важливо все, у тому числі сон. Окремого спального місця дитина на даний час не має. Бувало так, що дитина коли приходила, то спала 12-14 годин. Інколи приходила неохайна. Онука потребує нормального харчування. Також свідка турбує прив`язаність дитини до інтернету. Так як свідок по професії вихователь з 30-річним стажем, тому намагається обмежувати онуку у цьому. За словами свідка, дитина виросла в будинку, де жив син, їй психологічно важко було змінити місце проживання. До виповнення онуці 5,5 років свідок часто бувала у сторін вдома, зокрема, готувала, допомагала з навчанням. У будинку сина є окрема кімната, місце для занять, натомість у позивача дитина спить з мамою. У квартирі позивача свідок не була, умови проживання їй невідомі, натомість у її сина Насті було комфортно без матері, хоча в її віці потрібні і мати, і батько. Свідок зауважила, що останні 8 місяців після розірвання стосунків дитина більше проживала з батьком. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, із урахуванням думки третьої особи, допитавши свідків, вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.07.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис №1454, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] » (т. 1 а.с. 7). Як вбачається з копії свідоцтва про народження [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є сторони по справі (т. 1 а.с. 10). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.09.2022 року у справі №295/15937/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (т. 2 а.с. 81-82).ф Згідно довідки ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» №2477 від 06.12.2021 року (станом приблизно на дату звернення до суду із позовом) діти: донька [PERSON] , 2016 року народження, та донька [PERSON] , 2012 року народження, фактично проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 128). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Такі заходи можуть бути необхідними у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Суди мають юрисдикцію для вжиття заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд зауважує, що питання про визначення місця проживання дитини вирішується з урахуванням всіх фактичних обставин, які майже у кожному спорі є специфічними. Конвенція про права дитини у статті 12 визначає, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Подібного змісту норма знайшла своє відображення у статті 171 СК України. З приводу врахування думки дитини при вирішенні питання щодо її місця проживання судом звернуто увагу на юний вік [PERSON] (повних 6 років на час розгляду судом справи по суті), відносини між сторонами у спорі, а також на ту обставину, що на час судового розгляду справи по суті як суду, так і присутнім в залі судового засідання учасникам, до останнього засідання не було відоме місце проживання дитини, яка за словами сторін у зв`язку із військовою агресією росії проти України виїхала разом із мамою на Західну Україну. Таким чином судом думка дитини не заслуховувалась. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , що підтверджується висновком №769 від 21.09.2022 року (т. 2 а.с. 77-80). З наведеного документу слідує, що відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї [PERSON] від 02.09.2022 року, наданого Житомирським міським центром соціальних служб міської ради, батько має самостійний та стабільний прибуток, у його власності перебуває трикімнатна квартира площею 98 кв.м зі всіма побутовими зручностями. У квартирі обладнано окрему кімнату для двох дітей із засобами дистанційного навчання. Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї [PERSON] від 02.09.2022 року, наданого Житомирським міським центром соціальних служб міської ради, мати разом з малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають у трикімнатній квартирі площею 69 кв.м, яка на праві приватної власності належить батькам [PERSON] та [PERSON] , які також проживають у помешканні. У квартирі створено належні умови проживання, наявні усі побутові зручності. [PERSON] має окрему кімнату, у якій наявні необхідні для відпочинку та навчання меблі, зокрема, спальне місце з ортопедичним матрацом, засоби дистанційного навчання. [PERSON] разом зі старшою дочкою [PERSON] проживає у окремій кімнаті. Відносини між членами родини доброзичливі та привітні, дитина почувається спокійно та комфортно. Мати офіційно працевлаштована, має стабільний прибуток. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не взмозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема, суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Визначаючи місце проживання дитини, суд надає належну оцінку усім обставинам справи, а саме тому, що і батьком, і матір`ю створені належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє з батьків приділяють увагу, підтримку та люблять дитину. Суд також бере до уваги необхідність підтримки постійних родинних відносин [PERSON] із іншою дитиною позивача - [PERSON] , 2012 року народження. У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, урахувавши шестирічний вік дитини, можливість матері дитини забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю. За наведених обставин, враховуючи конфліктність стосунків між сторонами у справі, на думку суду, визначення місця проживання [PERSON] із матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини на даному етапі її життя. При вирішенні даного спору суд,

Outcome: partial