Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

21 грудня 2018 року [PERSON] (до розірвання шлюбу - [PERSON] ) пред`явила в Шевченківський районний суд м. Львова позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним. В обгрунтування позовних вимог зіслалась на те, що 29 серпня 2008 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Брюховицькою селищною радою м. Львова, актовий запис №14, що підтверджується долученою до позовної заяви копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного життя [INFO] у них народився син [PERSON] , що підтверджується долученою до позовної заяви копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Однак подружнє життя між ними не склалося через протилежні погляди на шлюб і сім`ю. Відповідач [PERSON] постійно вчиняв скандали та сварки, застосовував до неї моральне та фізичне насильство, принижував її гідність тощо. Така поведінка [PERSON] призвела до того, що вони припинили подружні відносини, вона змушена була звернутись в суд та рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року у цивільній справі № 466/4180/18 їх шлюб було розірвано, що підтверджується долученою до позовної заяви копією вищевказаного судового рішення. Під час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] ними за спільні кошти було набуто у власність квартиру в новозбудованому будинку, загальною площею 72, 2 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу (заробітку). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Незважаючи на те, що зазначена вище квартира, яка була набута ними за спільні кошти, під час перебування у зареєстрованому шлюбі належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, право власності на дану квартиру було зареєстровано виключно на [PERSON] . Оскільки питання щодо поділу набутої у шлюбі вищевказаної квартири ними не було вирішено в добровільному порядку, а відповідач [PERSON] категорично стверджував, що право власності на квартиру зареєстровано на його ім`я та він є її одноосібним власником, а тому вона змушена була звернутися до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою про поділ майна подружжя, в якій просила суд, визнати вищевказану квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити поділ спірної квартири, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, тобто визнати за нею і [PERSON] право власності на 1/2 частини спірної квартири. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (головуючий суддя Федорова О.Ф.) від 09 жовтня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі №466/7108/18 за її позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В ході розгляду вищезазначеної цивільної справи №466/7108/18 про поділ майна подружжя, відповідачем [PERSON] подано відзив на її позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позову, зазначивши про те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки була придбана за кошти у сумі 50 000 доларів США, які були позичені у його батьків: [PERSON] та [PERSON] на підставі договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року. Крім цього, під час розгляду цивільної справи № 466/7108/18 за її позовом про поділ майна подружжя, з веб-сайту судової влади України вона дізналась про те, що батьки її колишнього чоловіка - [PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до свого сина [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, очевидно з метою «закріплення» судовим рішенням правової позиції свого сина у справі про поділ спірної вище зазначеної квартири, та легалізації» судовим рішенням фіктивного договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, та як наслідок, переслідуючи мету позбавлення її права власності на частку вищезазначеної спірної квартири, яка є предметом поділу в цивільній справі №466/7108/18. Вона, [PERSON] , вважає, що договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, як правочин, не відповідає вимогам ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки він укладений з порушенням норм цивільного та сімейного законодавства, без наміру створення реальних правових наслідків, які обумовлювалися ним (фіктивний правочин), зважаючи на те, що грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, зазначені в п. 1 даного договору, не були реально передані [PERSON] і [PERSON] їхньому сину [PERSON] та він укладений лише з метою його використання як штучно створеного доказу в цивільній справі № 466/7108/18 за її позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (квартири [ADDRESS] ) та введення суду в оману щодо походження грошових коштів, за рахунок яких була придбана спірна квартира, а також з метою позбавлення її права власності на частку у вищевказаній квартирі. Вважає, що вказаний вище договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року має бути визнаний судом недійсним, виходячи з наступного. Зі змісту цього договору вбачається, що [PERSON] та [PERSON] позичили своєму чсинові [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, які останній начебто прийняв ще до підписання даного договору. Згідно п.3 договору позичені у своїх батьків кошти [PERSON] зобов`язувався витратити на придбання квартири [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Однак з матеріалів цивільної справи вбачається, договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру було укладено 17 травня 2014 року, а тому виникає запитання, чому батьки [PERSON] начебто позичили своєму сину грошові кошти на спірну квартиру лише 12 січня 2017 року, а не в 2014 році, коли укладався договір купівлі - продажу майнових прав на квартиру, якщо такі кошти мали б бути витрачені на придбання саме цієї квартири. Вважає за необхідне звернути увагу на те, що спірна квартира знаходиться в новозбудованому будинку, фінансування якого здійснювалося за рахунок покупців майнових прав на об`єкти будівництва. Оскільки будівництво такого будинку почало здійснюватися ще в 2014 році, тому кошти в рахунок оплати майнових прав на спірну квартиру почали вноситися ще у 2014 році. Отже, незрозуміло, яким чином кошти, начебто позичені [PERSON] , у січні 2017 року, були витрачені на квартиру, яка знаходиться будинку, будівництво якого розпочалося в 2014 році. У своєму відзиві, який був поданий в межах цивільної справи № 466/7108/18 про поділ майна подружжя, [PERSON] зазначав про те, що протягом всього часу з моменту одруження він працював на різних роботах та отримував мінімальну заробітну плату, яка була недостатня для купівлі власної квартири. Тому, виникає питання за рахунок яких коштів він буде повертати позичені у своїх батьків грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, що є досить великою сумою. В реквізитах вищезазначеного договору позичення грошових коштів зазначено про те, що [PERSON] разом зі своєю сім`єю «тимчасово знімає квартиру на [PERSON] по [ADDRESS] ». Однак, під час перебування у шлюбі вони з [PERSON] ніколи не орендували квартири на [ADDRESS] , а орендували квартиру по [ADDRESS] , а тому станом на момент дійсного підписання вищевказаного договору позичення грошових коштів її колишній чоловік не пам`ятав дійсної адреси раніше орендованої квартири, що свідчить про те, що дата реального підписання та укладення даного договору, не відповідає даті, яка в ньому зазначена. В неї, позивача, також, викликає сумнів щодо наявності у батьків її колишнього чоловіка такої значної суми коштів, як 50 000 доларів США, оскільки [PERSON] є пенсіонером органів внутрішніх справ, а [PERSON] ніде не була працевлаштована. Про фіктивність вищезазначеного договору позичення грошових коштів, свідчить і той факт, що [PERSON] і [PERSON] звернулися з позовом до свого сина [PERSON] про стягнення боргу саме під час розгляду справи №466/7108/18 про поділ майна подружжя, який ще не завершено судом, а не раніше, якщо мав місце факт наявності боргу. Викликає сумнів також п. 2 оспорюваного договору, з якого вбачається те, що користувач позичені гроші прийняв ще до підписання даного договору. Якщо кошти за вказаним договором були передані до його підписання, то чому такий договір не було укладено одночасно з переданням грошових коштів, а не аж до 12 січня 2017 року. Незрозумілою також залишається і та обставина, чому до договору від 12 січня 2017 року, який за своєю правовою природою є договором позики (ст. 1046 ЦК України), його сторони чомусь застосували ст. 827 ЦК України, в якій викладено поняття договору позички, предметом якої не можуть бути грошові кошти, що свідчить про те, що оспорюваний договір був складений поспіхом, некваліфікованими особами, які не мають знань в галузі права. Таким чином, все наведене вище свідчить про те, що договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року та розписка до даного договору про отримання коштів від 12 січня 2017 року, могли бути складені фіктивно «заднім числом» вже під час перебування цивільної справи № 466/7108/18 про поділ майна подружжя у провадженні суду, з метою їх пред`явлення в якості доказів у даній справі, та введення суду в оману щодо походження грошових коштів, за рахунок яких було придбано спірну квартиру, а відтак вказаний договір є фіктивним правочином, який сторони уклали не маючи на меті створювати реальні правові наслідки. З метою підтвердження своїх доводів щодо недостовірності та штучного створення вищевказаних договору та розписки, нею будуть заявлені відповідні клопотання про витребування оригіналів даних документів, та про призначення в справі експертизи з метою визначення відповідності дати написання тексту даті, якою датовані вказані документи. Спірна квартира була придбана за зовсім інші кошти та в принципі не могла бути придбана за кошти, які начебто були предметом договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, оскільки такі кошти ніколи не передавалися [PERSON] його батьками, що знову ж таки свідчить про фіктивність оспорюваного договору позичення грошових коштів. З самого початку після реєстрації шлюбу у 2008 році перед нею та її чоловіком [PERSON] постала проблема місця проживання їх новоствореної сім`ї, оскільки власного житла в них не було, проживати з батьками вони не мали бажання, а відтак вони вирішили, що будуть заощаджувати гроші на придбання власного житла. Всі гроші, які були подаровані на весілля, вони вирішили покласти на депозитний рахунок та зняти вказані кошти лише для придбання житла. З часу одруження з [PERSON] вона працювала на різних підприємствах на посаді головного бухгалтера, що приносило їй достатній дохід, який давав можливість заощаджувати грошові кошти, які вона відразу ж вносила на відкритий на своє їм`я депозитний рахунок. У зв`язку з народженням у 2014 році сина [PERSON] , вони також отримали від держави грошову допомогу у розмірі приблизно 40 000,00 грн., які також були розміщені на депозитний рахунок. З довідки №С0ТОJ10Н5SSСМ7НU від 31.10.2018 року, виданої ПАТ КБ «Приватбанк», на її ім`я було відкрито декілька депозитних рахунків в гривні та валюті, на яких зберігалися досить значні суми коштів, які були витрачені на придбання спірної квартири, а саме: - рахунок № [NUMBER] , відкритий в доларах США 22.09.2015 року, сума депозиту на дату відкриття становила 22 670 доларів США, рахунок був закритий 26.09.2017 року з залишком 4 084,64 доларів США; - рахунок № [NUMBER] , відкритий в гривнях 23.07.2014 року, сума депозиту на дату відкриття становила 41 218 грн., рахунок був закритий 06.08.2015 року з залишком 75 341 грн. 62 коп.; - рахунок № [NUMBER] , відкритий в гривнях 06.08.2015 року, сума депозиту на дату відкриття становила 3 358 грн. 17 коп., рахунок був закритий 14.08.2017 року з залишком 20 118 грн. 46 коп. Всі кошти, які були розміщені на вищевказаних депозитних рахунках, були зняті нею та витрачені на придбання спірної квартири, вказані кошти становили більшу половину вартості спірної квартири, оскільки, як вбачається із договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру від 17 травня 2014 року, вартість майнових прав на неї становила трохи більше 50 000,00 доларів США. Крім цього, на придбання спірної квартири та її облаштування, крім заощаджених коштів, були також витрачені кошти в сумі 25 000 доларів США, які були подаровані їй її батьком [PERSON] , які той отримав в результаті відчуження належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0, 5090 га, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 4625880800:02:000:0112, яка розташована на території Бірківської сільської ради Яворівського району Львівської області. Вищевказані обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.11.2015 року, а також будуть підтверджені показаннями її батька [PERSON] та матері [PERSON] в судовому засіданні. Вона, позивач, вважає за необхідне також зазначити про те, що в рахунок оплати за спірну квартиру, продавцю і власнику майнових прав на неї [PERSON] згідно долученого [PERSON] договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року було передано земельну ділянку в смт. Брюховичі, однак відповідачі чомусь замовчують про це факт, намагаючись ввести суд в оману та посилаючись на сумнівні договір позичення грошових коштів і розписку. З цього приводу, слід зазначити, вони вирішили домовитись з якоюсь довіреною третьою особою, яка не скористалася своїм правом на безоплатну приватизацію, про оформлення такої земельної ділянки на неї. Такою особою, стала її подруга [PERSON] , з якою була досягнута домовленість про те, що вона за певну винагороду оформить на себе земельну ділянку в смт. Брюховичі, яку в подальшому відчужить на користь [PERSON] в рахунок оплати за спірну квартиру. Згодом, такі плани щодо вищезазначеної земельної ділянки були реально реалізовані, так як [PERSON] у визначені [PERSON] дату і час з`явилася до нотаріуса та відчужила земельну ділянку на його користь в рахунок оплати вартості спірної квартири. Враховуючи ч.5 ст. 216 ЦК України, ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України вона, позивач, має право оспорювати укладений між відповідачами договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, оскільки такий був укладений без її відому та згоди, а тому вона є прямо заінтересованою особою, яка може зазнати несприятливих для себе наслідків у вигляді стягнення грошових коштів, які начебто були предметом даного договору та яких вона ніколи в свого колишнього чоловіка [PERSON] не бачила. З огляду на вищенаведені обставини, враховуючи положення ст. ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216, 234, 640, 1046 ЦК України, ст. 65 Сімейного кодексу України, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, який був укладений між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2018 року позовну заяву [PERSON] (до розірвання шлюбу - [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним (єдиний унікальний номер судової справи №466/10148/18) було передано для розгляду головуючому судді Шевченківського районного суду м. Львова Баєвій О.І. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Баєвої О.І. від 14 січня 2019 року вищевказану позовну заяву [PERSON] (до розірвання шлюбу - [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. 26 грудня 2018 року [PERSON] та [PERSON] пред`явили в Шевченківський районний суд м. Львова позов до [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів. Як на підставу позовних вимог покликались на те, що 12 січня 2017 року між ними, [PERSON] [PERSON] , з однієї сторони, та їх сином - відповідачем [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір позичення грошових коштів, згідно п.1 якого вони передали синові грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США. Відповідно до п.2 договору грошові кошти передавалися готівкою безпосередньо до підписання сторонами договору позичення грошових коштів. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем було надано відповідну розписку. Згідно п. 3 цього договору грошові кошти передавались на придбання житла - квартири [ADDRESS] . 17 травня 2014 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] . Згідно умов даного договору покупець набуває у власність майнові права на об`єкт нерухомості після 100% оплати майнових прав, (п.3.1. договору). Об`єкт нерухомості передається продавцями покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта нерухомості (п.3.3. договору). У випадку часткової оплати вартості майнових прав, покупець не набуває права власності на частину майнових прав (п.3.4. договору). 16 лютого 2017 року на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу майнових прав між продавцями та покупцем [PERSON] , були складені акт приймання передачі майнових прав, акт приймання-передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості, та довідка про оплату 100% майнових прав. На підставі вищевказаних документів відповідачем [PERSON] 19 травня 2017 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 1254945846101). Відповідно до п.4 договору позичення грошових коштів та згідно розписки відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути грошові кошти у повному обсязі. 02 серпня 2018 року ними, позивачами, було передано відповідачу вимогу про повернення грошових коштів та останній зобов`язався повернути борг до 02 вересня 2018 року. Після спливу цього терміну повернення коштів вони неодноразово звертались до відповідача про повернення коштів, останній не заперечував проти їх повернення, проте просив ще відтермінувати строк на один місяць та запевнив, що обов`язково поверне позичені кошти, проте не виконав своїх зобов`язань, а тому вони вирішили звернутись з даним позовом в суд. З огляду на такі обставини, враховуючи положення ч.2 ст. 530, ст. ст. 610, 625, ч.1 ст. 1046, ч.2 ст. 1047, ч.1 ст. 1049 ЦК України, просили ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на їх, [PERSON] та [PERSON] , користь суму боргу за договором позичення грошових коштів у розмірі 1 406 500,00 грн. (один мільйон чотириста шість тисяч п`ятсот гривень, що еквівалентно 50 000,00 доларів США. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 грудня 2018 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів (єдиний унікальний номер судової справи №466/10235/18) було передано для розгляду головуючому судді Шевченківського районного суду м. Львова Єзерському Р.Б. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Баєвої О.І. від 11 січня 2019 року вищевказану позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. 05 березня 2019 року Шевченківським районним судом м. Львова (головуючий суддя Баєва О.І.) в підготовчому судовому засіданні в цивільній справі №466/10148/18 постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Савки Т.В. про об`єднання в одне провадження вищевказаних цивільних справ та цивільну справу №466/10148/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним об`єднано в одне провадження з цивільною справою №466/10235/18 (головуючий суддя Єзерський Р.Б.) за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів з присвоєнням об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 та передачею її на розгляд по суті головуючому судді Єзерському Р.Б. 27 березня 2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Синявська І.В. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що її довіритель - відповідач [PERSON] заперечує проти позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним та частково визнає позов [PERSON] , [PERSON] до нього про стягнення боргу за вищевказаним договором позичення грошових коштів, виходячи з наступного. [PERSON] та [PERSON] перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 2008 року та від подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року шлюб між ними було розірвано. 17 травня 2014 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] . Згідно умов даного договору покупець набуває у власність майнові права на об`єкт нерухомості після 100% оплати майнових прав, (п.3.1. договору). Об`єкт нерухомості передається продавцями покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта нерухомості (п.3.3. договору). У випадку часткової оплати вартості майнових прав, покупець не набуває права власності на частину майнових прав (п.3.4. договору). 16 лютого 2017 року на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу майнових прав між продавцями та покупцем [PERSON] , були складені акт приймання передачі майнових прав, акт приймання-передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості, та довідка про оплату 100% майнових прав. На підставі вищевказаних документів відповідачем [PERSON] 19 травня 2017 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 1254945846101). З часу одруження, тобто з 29 серпня 2008 року, і до часу придбання вищевказаної квартири [PERSON] і [PERSON] проживали разом у найманих квартирах, оскільки власного житла не мали, працювали на різних роботах, проте їх заробітня плата не була достатньою для придбання власного житла. Вони обоє отримували мінімальну заробітну плату, оплачували наймане житло, в тому числі житлово-комунальні послуги, харчувалися тощо. Інших джерел доходів вони не мали. В 2014 році, коли виникла нагода з початку будівництва будинку по [ADDRESS] , батько відповідача [PERSON] - [PERSON] домовився про придбання квартири на користь свого сина із забудовниками цього будинку, які є приватними особами і які за власні кошти здійснюють будівництво житла. Оскільки [PERSON] грошових коштів на придбання квартири не мав, тому для забезпечення в разі необхідності повернення грошових коштів, які були витрачені для купівлі вищевказаної квартири в інтересах сім`ї, між позивачами [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, оскільки виникало питання перед забудовником щодо повного розрахунку за квартиру і отримання довідки про 100% оплату майнових прав, що було підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно. Домовленість між батьками і сином щодо повернення грошових коштів була наступною: в разі виникнення необхідності повернення грошових коштів [PERSON] зобов`язувався їх повернути шляхом отримання кредиту або шляхом перепозичення грошових коштів. Згідно п.4.2 договору купівлі-продажу майнових прав вартість майнових прав на спірну квартиру становила 594 350,40грн, що на дату укладення цього договору було еквівалентно 50 540,00 доларам США. Ні [PERSON] , ні [PERSON] таких грошових коштів на придбання житла не мали. Вищезазначена квартира була придбана за рахунок грошових коштів, отриманих в позику від батьків [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] . Враховуючи вищенаведені у відзиві обставини, представник відповідача [PERSON] - адвокат Синявська І.В. просила у задоволенні позову відмовити. 08 квітня 2019 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на вищевказаний відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Синявської І.В., в якому зіслалась на наступне. У своєму відзиві відповідач [PERSON] зазначає про те, що 02 серпня 2018 року його батьками [PERSON] і [PERSON] йому була передана вимога про повернення суми коштів в розмірі 50 000 доларів США за спірним договором про позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, згідно якої він мав би повернути позичені грошові кошти до 02 вересня 2018 року. Однак, не заперечуючи проти їх повернення, він не виконав свої зобов`язання за вищезазначеним договором. Вважає за необхідне зазначити про те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова (суддя Федорова О.Ф.) від 09 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі № 466/7108/18 за її позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] . В ході розгляду вищезазначеної справи про поділ майна подружжя, а саме в листопаді 2018 року, [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення її позову, зазначивши про те, що спірна квартира, є його особистою приватною власністю, оскільки була придбана за кошти у сумі 50 000 доларів США, які були позичені у його батьків - [PERSON] , [PERSON] за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року. На підтвердження таких доводів він долучив копії спірного договору про позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року та розписки про отримання коштів за даним договором. Під час розгляду цієї справи, на запитання головуючого судді про те, чи зможе він, [PERSON] , надати для огляду в судовому засіданні оригінали вищевказаних договору позивачення грошових коштів і розписки, останній відповів, що звичайно зможе надати вказані оригінали виключно для їх огляду в судовому засіданні. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Виходячи з вищенаведеного, виникає логічне запитання, звідки у [PERSON] станом на листопад 2018 року, тобто на час подання відзиву по цивільній справі про поділ майна подружжя, були наявні копія та оригінал розписки від 12 січня 2017 року про одержання суми коштів за спірним договором позичення грошових коштів, якщо за твердженням самого [PERSON] та його батьків, які є співвідповідачами у даній справі, сума боргу за спірним договором позичення грошових коштів не повернута [PERSON] до сьогоднішнього часу. Вищезазначене свідчить про те, що насправді грошові кошти за спірним договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року реально не передавалися [PERSON] його батьками, а також про те, що спір між [PERSON] та його батьками насправді відсутній та є штучно ініційованим з метою легалізації позиції [PERSON] у цивільній справі про поділ майна подружжя, а тому будь-які доводи [PERSON] і його батьків про реальність укладення спірного договору позичення грошових коштів не можуть братися судом до уваги при прийнятті рішення у даній справі. Вважає за необхідне також зазначити про те, що відповідач [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував конкретну дату сплати грошових коштів та порядок і розмір такої сплати, а тому знову ж таки його посилання на те, що він позичив гроші у батьків та відразу сплатив вартість майнових прав за квартиру є голослівними та нічим не підтвердженими. Сама ж довідка від 16 лютого 2017 року про оплату 100% майнових прав за спірну квартиру може свідчити виключно про те, що [PERSON] , як сторона договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року, повністю сплатив вартість майнових прав, однак в ній відсутня будь-яка інформація про дату проведення такої сплати. Підсумовуючи викладені у своїй відповіді доводи, вона, [PERSON] , вважає, що відповідач [PERSON] , від імені якого діє адвокат Синявська І.В., у своєму відзиві не навів жодних доводів, підтверджених належними та допустимим доказами, які б спростовували факт фіктивності спірного договору позичення грошових коштів, а тому є всі підстави для задоволення її позову про визнання цього договору недійсним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року в об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 було задоволено клопотання [PERSON] та призначено судово-технічну експертизу документів, виконання якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення цієї експертизи було поставлено наступні питання: - чи відповідає давність виконання договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, який укладений між [PERSON] , [PERSON] (позичкодавці) та [PERSON] (користувач грошових коштів), даті 12 січня 2017 року, якою він датований? - чи відповідає давність виконання розписки від 12 січня 2017 року, виданої [PERSON] про позичення 50 000 доларів США, даті 12 січня 2017 року? - чи виконані підписи сторін у договорі позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року у той час, яким датований документ? - чи виконаний рукописний текст та підписи у розписці від 12 січня 2017 року, виданої [PERSON] про позичення 50 000 доларів США, у той час, яким датований документ? На час проведення даної експертизи провадження у цивільній справі №466/10235/18 було зупинено. 29 березня 2021 року позивачі [PERSON] і [PERSON] подали до відповідача [PERSON] та залученої до участі в справі в якості другого відповідача [PERSON] заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, в якій просять ухвалити рішення про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на їх користь 50 000,00 доларів США боргу за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року. В цій заяві, зокрема, зазначили, що знайомившись із висновком судово-технічної експертизи документів від 14 лютого 2021 року у цивільній справі 466/10235/18, вони, враховуючи положення ст. 49 ЦПК України, вважають за необхідне викласти свої позовні вимоги у новій редакції. Висновки експертів повністю спростовують покликання позивача [PERSON] на обставини, що нібито засвідчують «фіктивність» спірного правочину. [PERSON] , хоч і не зазначена стороною у борговій розписці, зобов`язана спільно з відповідачем [PERSON] виконати ці позикові зобов`язання. В силу імперативної за своїм змістом ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Оскільки сума позики на даний час жодним з відповідачів ні частково, ні повністю їм не повернута, вони вважають за необхідне вирішити спір в судовому порядку, заявивши вимоги про примусове стягнення суми боргу з обох солідарних боржників. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 квітня 2021 року в об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 задоволено заяву головуючого судді Єзерського Р.Б. про самовідвід від розгляду цієї справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 квітня 2021 року об`єднану цивільну справу №466/10235/18 передано для розгляду по суті головуючому судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюку В.І. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Кавацюка В.І. від 13 квітня 2021 року цивільну справу №466/10235/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним та позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. 14 квітня 2021 року представник [PERSON] - адвокат Савка Т.В. подав до суду письмове заперечення щодо доводів письмової заяви [PERSON] , [PERSON] в порядку ст. 49 ЦПК України від 29 березня 2021 року. В цьому запереченні представник [PERSON] , зокрема, зазначив, що висновок експертів від 04.02.2021 №29648/19-34/3995/20-34/2267-2296/21-34/2297/2298/21-33 є недостатньо обґрунтованим та не дав чітких відповідей на питання, які були викладені в ухвалі суду про призначення експертизи та які мали на меті визначити «абсолютний» час і вік документів, переданих на експертизу, оскільки саме точна дата їх виконання має значення для встановлення всіх фактичних обставин справи. Проте, вищевказаний висновок експертів ґрунтується виключно на припущеннях експертів, про що свідчить формулювання відповідей на питання, які зазначені в його заключній частині, Зокрема, у всіх відповідях експерти вживають формулювання наступного змісту: «виконаний раніше 2018 року», та «що не виключає можливість його виконання у дату якою він датований - 12.01.2017року». Зі змісту вказаного вище висновку експертизи, не вбачається, які дослідження проводилися експертами, які порівняльні зразки бралися експертами до уваги при підготовці цього висновку. Зі змісту вказаного висновку видно, що більшість зразків документів наданих експерту за 2017 рік (рік в який виконані спірні документи) взагалі не були взяті експертами до уваги без наведення відповідних мотивів у відповідному висновку експерта. Незрозумілим також залишається також те, чому у висновку експерта прив`язка зроблена саме до січня 2018 року, адже вказані документи були подані до Шевченківського районного суду м. Львова в грудні 2018 року. Вищевказаний висновок експерта, жодним чином не спростовує доводів позовної заяви [PERSON] про фіктивність вищевказаного договору позичення грошових коштів та виданої на його підставі розписки, а також доводів про відсутність реального факту передачі коштів за вказаними документами, з огляду на те, що припущення експертів про виконання вказаних документів «раніше січня 2018 року» може свідчити про те, що такі документи могли бути виконані в будь-який місяць 2017 року. В свою чергу сварки між [PERSON] та [PERSON] з приводу квартири, яка була придбана в їхньому шлюбі, за спільні кошти та зареєстрована виключно на ім`я [PERSON] , розпочалися ще у травні 2017 року. Тому, саме після того, коли розпочалися спори з приводу квартири, а саме після травня 2017 року, [PERSON] та його батько [PERSON] , з метою усунення в майбутньому будь-яких претензій [PERSON] щодо квартири, могли і скласти вищевказані фіктивні договір і розписку, що ще раз свідчить про те, що висновок експертів від 04 лютого 2021 року, який побудований на припущеннях експертів, не може бути належним доказом у цій справі, так як на його підставі не можливо встановити чи дійсно відбулася передача грошових коштів за вищевказаним договором позичення грошових коштів та розпискою, які датовані 12 січня 2017 року. В своїй позовній заяві про визнання недійсним договору позичення грошових коштів [PERSON] обгрунтовує свої вимоги тим, що осопрюваний нею договір, як правочин, не відповідає вимогам ч. ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки він укладений з порушенням норм цивільного та сімейного законодавства, а також укладений без наміру створення реальних правових наслідків. Виникає питання, чому батьки [PERSON] начебто позичили своєму сину грошові кошти спірну квартиру лише 12 січня 2017 року, а не ще в 2014 році, коли укладався договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, якщо такі кошти мали б бути витрачені на придбання саме цієї квартири. Спірна квартира знаходиться в новозбудованому будинку, фінансування якого здійснювалося за рахунок покупців майнових прав на об`єкти будівництва, оскільки будівництво будинку в якому знаходиться спірна квартира почало здійснюватися ще в 2014 році (що вбачається з договору купівлі - продажу майнових прав), тому кошти в рахунок оплати майнових прав на спірну квартиру почали вноситися ще у 2014 році. Отже, незрозуміло, яким чином кошти начебто позичені [PERSON] у 2017 році, були витрачені на квартиру, яка знаходиться в будинку, будівництво якого розпочалося ще в 2014 році. Жодної згоди на укладення договору позичення грошовтх коштів [PERSON] не давала та про наявність такого договору дізналася лише в 2018 році, після подання [PERSON] свого відзиву у справі № 466/7108/18 про поділ майна подружжя. З огляду на це, [PERSON] не може солідарним боржником за договором позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року. В своєму запереченні адвокат Савка Т.В. також зазначає про те, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа №466/728/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року недійсним в частині покупця, скасування права власності на квартиру [ADDRESS] та визнання його, [PERSON] , покупцем даної квартири. У позовній заяві про визнання договору купівлі-продажу недійсним, яка є предметом розгляду в межах цивільної справи №466/728/21, [PERSON] сам же стверджує про те, що реально грошових коштів [PERSON] не позичав, а сам за свої кошти придбав вищевказану квартиру, вів переговори з приводу її купівлі та ін. З вищенаведеного вбачається той факт, що в межах цивільної справи №466/728/21, в своїй позовній заяві [PERSON] сам же визнає той факт, що договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року є фіктивним документом, та на його підставі не здійснювалася передача грошових коштів [PERSON] в борг, що свідчить про штучність спору за його позовом про стягнення боргу та введення суду в оману з приводу дійсних обставин справи. Просить у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу відмовити та задовольнити в повному обсязі позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року підготовче провадження в об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник - адвокат Савка Т.В. позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним підтримали, покликаючись на викладені в ньому обставини, проти задоволення позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] заперечили, зіславшись на доводи, які викладені у відзиві [PERSON] та письмовому заперечення представника [PERSON] на вказаний позов. Позивач [PERSON] та допитана в якості свідка позивач [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримали, проти задоволення позову [PERSON] до них та [PERSON] заперечили, покликаючись на викладені в своєму позові обставини. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 20 липня 2022 року також зіслався на доводи, які викладені в його письмовому поясненні від 14 липня 2022 року. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Островський Ю.М. позов [PERSON] , [PERSON] до нього, [PERSON] , та [PERSON] про стягнення боргу визнали, проти позову [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів заперечили та в його задоволенні просять відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів недійсним слід відмовити, а позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів є таким, що підлягає до задоволення, виходячи з наступного. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналогічні приписи щодо обов`язку доказування і подання доказів також зазначено в ч.1 ст. 81 цього Кодексу. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ч.1 ст. 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України, які регулюють достовірність та достатність доказів, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , перебували в шлюбі, який був зареєстрований між ними 29 серпня 2008 року Брюховицькою селищною радою м. Львова, про що було складено актовий запис №14. При укладенні шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Від подружнього життя вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Однак подружнє життя між ними не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне життя. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року в цивільній справі №466/4180/18 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, вищевказаний шлюб було розірвано та змінено прізвище [PERSON] після розірвання шлюбу на дошлюбне прізвище « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які є співвідповідачами за позовом [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів та позивачами за своїм позовом про стягнення боргу за договором зичення грошових коштів, є батьками [PERSON] . Вищевказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та їх представників, долученими до справи копіями свідоцтва про шлюб між [PERSON] і [PERSON] серії [NUMBER] , свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2018 року в цивільній справі №466/4108/18, іншими зібраними у справі доказами та ці обставини ніким з учасників процесу не оспорювались. Судом також встановлено, що 17 травня 2014 року, тобто під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, між [PERSON] , який діяв від власного імені та від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 27.03.2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А., за реєстровим №1952, та від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 14.04.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р.І., за реєстровим №1689, (далі - продавці), з однієї сторони, та [PERSON] (далі - покупець), з другої сторони, був укладений договір купівлі-продажу майнових прав (далі - договір), за умовами якого продавці продають, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю - продаж (п.2.1.). Відповідно до термінів та їх визначень, які зазначені в п.1.1. цього договору: - об`єкт капітального будівництва - житловий будинок з нежитловими приміщеннями по [ADDRESS] , кадастрові номери земельних ділянок: 4610166300608:002:0013, 4610166300608:002:0024, 4610166300608:002:001066, право на спорудження якого виникло у продавця на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт від 25.06.2011 року, зареєстровано 25.06.2011 року інспекцією ДАБК у Львівській області за №ІВ08311009871; - об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , площею 72,2 (сімдесят дві цілих дві десятих) кв.м., спорудження якого здійснюють продавці; - майнові права - це всі права на об`єкт нерухомості, які належать продавця. Майнові права відчужуються покупцю, які у зв`язку з цим набуває у майбутньому право власності на об`єкт нерухомості; - довідка про оплату 100% майнових прав - підписується продавцями та підтверджує оплату покупцем майнових прав на об`єкт нерухомості, що є предметом даного договору. У відповідності до п.3.1.даного договору покупець набуває у власність майнові права на об`єкт нерухомості у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав. Довідка підписується продавцями не пізніше 3-х робочих днів з дати здійснення покупцем 100% оплати вартості майнових прав, що визначена в п. 4.2. цього договору. Пунктом 3.2. цього договору передбачено, що після отримання продавцями на об`єкт капітального будівництва декларації, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації, продавця повідомляють покупця, коли він повинен з`явитись та фізично прийняти закінчений будівництвом об`єкт нерухомості підписавши акт прийому-передачі об`єкта нерухомості. Об`єкт нерухомості передається продавцями покупцю шляхом підписання акту прийому-передачі об`єкта нерухомості (п.3.3. договору). Сторони погоджуються, що у випадку часткової оплати вартості майнових прав, покупець не набуває права власності на частину майнових прав (п.3.4. договору). 16 лютого 2017 року на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу майнових прав між продавцем [PERSON] , який діяв від свого імен та від імені продавців [PERSON] і [PERSON] , та покупцем [PERSON] були складені нотаріально посвідчені акт приймання - передачі майнових прав, акт приймання - передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості, а також складена довідка про оплату 100% майнових прав. З довідки про оплату 100% майнових прав від 16 лютого 2017 року вбачається, що громадянином України [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , покупцем за договором купівлі - продажу майнових прав б/н, укладеним 17.05.2014 року між [PERSON] , який діє від власного імені та на підставі довіреностей від імені [PERSON] , [PERSON] , сплатив [PERSON] , який діє від власного імені та на підставі довіреності від імені [PERSON] , 100% оплату за квартиру [ADDRESS] , за вищевказаним договором. На підставі вищевказаних документів відповідачем [PERSON] 19 травня 2017 року було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 1254945846101). Ці обставини підтверджуються поясненнями в судовому засіданні сторін та їх представників, долученими до справи копіями вищезазначених договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року, акту приймання - передачі майнових прав від 16 лютого 2017 року, акту приймання - передачі введеного в експлуатацію об`єкта нерухомості від 16 лютого 2017 року, довідки про оплату 100% майнових прав від 16 лютого 2017 року та інформаційною довідкою №130984118 від 16 липня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В ході судового розгляду справи також встановлено, що 12 січня 2017 року між батьками [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та їхнім сином [PERSON] , з другої сторони, було укладено в письмовій формі договір позичення грошових коштів, який оспорює позивач [PERSON] . Умовами цього договору, копія якого долучена до матеріалів справи, було передбачено, зокрема, наступне. [PERSON] та [PERSON] , як позичкодавці, позичили своєму синові [PERSON] (користувачеві грошових коштів), а користувач грошових коштів прийняв гроші у сумі 50 000,00 доларів США (п.1 договору). Користувач позичені гроші прийняв ще до підписання цього договору (п.2 договору). Гроші, що позичилися, користувач грошових коштів зобов`язався витратити тільки на придбання житла в [ADDRESS] , а саме квартири [ADDRESS] (п.3 договору). Позичені грошові кошти користувач зобов`язується повернути позичальникам або будь-яким іншим способом (п.4 договору). Сторони визначились, що згідно з вимогами ч.1 ст. 209 ЦК України даний письмовий договір не підлягає нотаріальному посвідченню (п.13 договору). Факт укладення вищевказаного договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року підтвердили в судовому засіданні відповідачі [PERSON] , [PERSON] , яка за її згодою була допитана в судовому засіданні в якості свідка, а також цей факт підтвердив відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Островський Ю.М. Як пояснив в судовому засіданні відповідач [PERSON] текст вищевказаного договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року був напередодні підготовлений та роздрукований на принтері ним самим. Він не є добре обізнаним з положеннями цивільного законодавства, а тому допустив в тексті договору не зовсім правильну термінологію (позичкодавець, користувач грошових коштів) і допустив опечатку в ньому, зіславшись на ст. 827 ЦК України. Фактично за своїм змістом цей договір є договором позики, який регулюється ст. 1046 - 1049 Глави 71 ЦК України. Позивач [PERSON] в своєму позові, пред`явленому 21 грудня 2018 року до відповідачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] просить визнати вищевказаний договір позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року недійсним з мотивів його фіктивності, безгрошовості та невідповідності вимогам ч.ч.1, 2, 5 ст. 203 ЦК України, а також вважає, що цей договір є штучно створеним відповідачами доказом, спрямованим на «закріплення» судовим рішення правової позиції [PERSON] в цивільній справі щодо поділу спільного майна подружжя, зокрема, квартири [ADDRESS] тощо. Як зазначалось вище, ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2019 року в об`єднаній цивільній справі №466/10235/18 за клопотанням позивача [PERSON] , яка заявила вимогу про визнання цього договору позичення грошових коштів недійсним, було призначено судово-технічну експертизу документів, виконання якої було доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення цієї експертизи було поставлено наступні питання: - чи відповідає давність виконання договору позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року, який укладений між [PERSON] , [PERSON] (позичкодавці) та [PERSON] (користувач грошових коштів), даті 12 січня 2017 року, якою він датований? - чи відповідає давність виконання розписки від 12 січня 2017 року, виданої [PERSON] про позичення 50 000 доларів США, даті 12 січня 2017 року? - чи виконані підписи сторін у договорі позичення грошових коштів від 12 січня 2017 року у той час, яким датований документ? - чи виконаний рукописний текст та підписи у розписці від 12 січня 2017 року, виданої [PERSON] про позичення 50 000 доларів США, у той час, яким датований документ? З висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів у цивільній справі №466/10235/18 від 04.02.2021 за №29648/19-34/3995/20-34/2267-2296/21-342297/2298/21-33 вбачається, що у договорі позичення грошових коштів, датованому 12.01.2017, укладеному між [PERSON] , [PERSON] (позичкодавці) та [PERSON] (користувач грошових коштів) та розписці, датованій 12.01.2017, виданій [PERSON] про позичення 50 000 доларів США, відсутні ознаки штучного зістарювання документів (п.3 висновків). Підписи від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у договорі позичення грошових коштів, датованому [INFO] , виконані в період часу, раніше січня 2018 року. Виконання підписів від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у договорі позичення грошових коштів, датованому 12.01.2017, укладеному між [PERSON] , [PERSON] (позичкодавці) та [PERSON] (користувач грошових коштів), у вказану в документі дату - 12.01.2017, не виключається (п.4 висновку). У цьому висновку експертів також зазначено, що записи (у верхній частині), та записи і підписи від імені [PERSON] та [PERSON] (у нижній частині) розписки про отримання грошових коштів, датованої 12.01.2017, виконані у період часу раніше січня 2018 року. Виконання записів (у верхній частині), записів і підписів від імені [PERSON] та [PERSON] (у нижній частині) розписки, датованої 12.01.2017, виданої [PERSON] про позичення 50 000 доларів США, у вказану в документі дату - 12.01.2017, не виключається (п.5 висновку). Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. 204 цього Кодексу визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч.1 ст. 206 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В ході судового розгляду справи судом також встановлено, що про отримання вищевказаних грошових коштів в позику від своїх батьків [PERSON] і [PERSON] на придбання квартири [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , в присутності свого рідного брата [PERSON] , того ж числа, тобто [INFO] , написав відповідну розписку, в якій зобов`язався повернути позичені грошові кошти в повному обсязі. Копія зазначеної розписки відповідача [PERSON] від 12 січня 2017 року також міститься в матеріалах справи. Зі змісту позовних вимог [PERSON] вбачається, що вимоги про визнання недійсною цієї розписки про отримання позики, яка була надана 12 січня 2017 року позикодавцям [PERSON] , [PERSON] їх сином - позичальником [PERSON] , вона не заявляла. Приписаим ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року в справі №6-50цс зробила наступний правовий висновок у справах, які виникають з позикових відносин і договору позики: «…Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.» В постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 викладено правовий висновок у справах даної категорії, який полягає в наступному: «…Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи встановлені судом обставини та приймаючи до уваги вищенавдені норми матеріального законодавства. суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позичення грошових коштів відж 12 січня 2017 року недійсним слід відмовити. При цьому, суд вважає, що доводи позивача [PERSON] та її представинка - алвоката [PERSON] на підтримання позовних вимог про визнання договору позичення грошових коштів недійсним є непереконливими, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов. Що стосується позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів, то такий на думку суду підлягає до задоволення, виходячи з наступного. За приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ч.1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч.1 ст. 530 ЦК України). Положеннями ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В ході судового розгляду справи встановлено, що в договорі позичення грошових коштів, який був укладений 12 січня 2017 року між позикодавцями [PERSON] і [PERSON] , з однієї сторони, та позичальником [PERSON] , з другої сторони, не було обумовлено термін повернення позики. 02 серпня 2018 року позикодавцями [PERSON] і [PERSON] було передано позичальнику [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів та останній зобов`язався повернути борг до 02 вересня 2018 року. Однак, ні після спливу цього терміну, ні станом на час судового розгляду справи, заборгованітсь за вищевказаним договором позичення грошових коштів їм не повернута. Положеннями ч.ч.2, 3 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З пояснень [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що грошові кошти в сумі 50 000, 00 доларів США були позичені ним та його дружиною [PERSON] їхньому синові [PERSON] в січні 2017 року в інтересах сім`ї сина, а саме для проведення оплати за квартиру [ADDRESS] відповідно до договору куплів-продажу майнових прав, який був укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони, та їх сином [PERSON] , з другої сторони, 17 травня 2014 року. Позичені в них гроші син отримав до підписання договору, однак залишив їх на зберігання в займаному ними, батьками, будинку по [ADDRESS] . В середні лютого 2017 року ці кошти були передані [PERSON] в якості 100% оплати за майнові права на вищевказпну квартиру. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 15 листопада 2021 року позов про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів визнав, а в судовмоу засіданні 26 січня 2022 року пояснив, що позичені в батьків кошти він передав 16 лютого 2017 року в якості оплати за квартиру квартиру [ADDRESS] , яка придбавалась для проживання їхньої з [PERSON] і малолітнім сином [PERSON] сім`ї. Зазначені обставини також підтвердив в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Островський Ю.М. Судом встановлено, що на час розгляду справи у вищевказаній квартирі [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] . Як судом зазначалось вище, умовами п.3.1. договору купівлі-продажу майнових прав від 17 травня 2014 року було передбачено покупець [PERSON] набуває у власність майнові права на об`єкт нерухомості у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав. Така довідка, як вказано в цьому ж пункті договору, підписується продавцями не пізніше 3-х робочих днів з дати здійснення покупцем 100% оплати вартості майнових прав, що визначена в п. 4.2. цього договору. В судовому засіданні встановлено, що така довідка про 100% оплату майнових прав була видана [PERSON] 16 лютого 2017 року, що на думку суду, підтверджує ту обставину, що саме позичені в своїх батьків 12 січня 2017 року грошові кошти в сумі 50 000, 00 доларів США були використані останнім в середині лютого 2017 року в інтересах своєї сім`ї, а саме для оплати вартості квартири, в якій сім`я мала б проживати. Видання [PERSON] довідки про 100% оплату майнових прав 16 лютого 2017 року, на думку суду, також спростовує доводи відповідача [PERSON] за позовом [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу та її представника [PERSON] , а також показання допитаних в якості свідків її батьків - [PERSON] та [PERSON] про те, що фактично грошові кошти по оплаті за майнові права на об`єкт нерухомості були внесені значно раніше та такі кошти складались з їх сімейних заощаджень, а також коштів, які подаровані батьками [PERSON] . В своїй позовній заяві [PERSON] , зокрема, зазначала, що довідкою №С0ТОJ10Н5SSСМ7НU від 31.10.2018 року, виданою ПАТ КБ «Приватбанк», на її ім`я було відкрито декілька депозитних рахунків в гривні та валюті, на яких зберігалися досить значні суми коштів, які були витрачені на придбання спірної квартири, а саме: - рахунок № [NUMBER] , відкритий в доларах США 22.09.2015 року, сума депозиту на дату відкриття становила 22 670 доларів США, рахунок був закритий 26.09.2017 року з залишком 4 084,64 доларів США; - рахунок № [NUMBER] , відкритий в гривнях 23.07.2014 року, сума депозиту на дату відкриття становила 41 218 грн., рахунок був закритий 06.08.2015 року з залишком 75 341 грн. 62 коп.; - рахунок № [NUMBER] , відкритий в гривнях 06.08.2015 року, сума депозиту на дату відкриття становила 3 358 грн. 17 коп., рахунок був закритий 14.08.2017 року з залишком 20 118 грн. 46 коп. Всі кошти, які були розміщені на вищевказаних депозитних рахунках, були зняті нею та витрачені на придбання спірної квартири, вказані кошти становили більшу половину вартості спірної квартири, оскільки, як вбачається із договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру від 17 травня 2014 року, вартість майнових прав на неї становила трохи більше 50 000,00 доларів США. Копію цієї довідки позивач [PERSON] завірила власним підписом та долучила до своєї позовної заяви. Однак, з долученої до матеріалів справи копії висновку експерта №1781 криміналістичної судово-технічної експертизи реквізитів документів за матеріалами кримінального провадження №1201914009000021 видно, що копія довідки № С0ТОJ10Н5SSСМ7НU від 31.10.2018 року, видана АТ КБ «Приватбанк», яка надана позивачем [PERSON] та завірена рукописним записом від імкені [PERSON] «Копія вірна [INFO] [PERSON] та підпис», виготовлена шляхом застосування монтажу з використанням зображень логотипу і назви банку та відбитку печатки і підпису з копії чи оригіналу такої ж чи іншої довідки та набором текстової частини. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позичення грошових коштів є підставним та таким, що підлягає до задоволення. Відтак, приймаючи до уваги положення ч.1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає, що з [PERSON] та [PERSON] підлягає солідарному стягненню на користь [PERSON] , [PERSON] 5 286,00 грн. (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість гривень) витрат по оплаті судового збору.

Outcome: approved