Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

1. Описова частина У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду міста Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради, третя особа: [PERSON] про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що після смерті її матері [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина з приводу яких було складено заповіт від 26 лютого 2002 року зареєстрований приватним нотаріусом Бардук М. Д., що зареєстрований у реєстрі за № - 678, згідно якого [PERSON] усе майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалося та те, на яке [PERSON] має право, а також все майно, що належатиме на момент смерті заповідає [PERSON] . За життя спадкодавиці належала 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , де, окрім неї власниками є позивач та її донька, третя особа у справі - [PERSON] . Вказує, що спадкодавиця - мати позивачки, була особою похилого віку (шістдесят дев`ять років) та потребувала постійного догляду вона переїхала до оселі сім`ї позивача, де вони стали вести спільний побут та, у 2019 році померла. Зазначає, що 29 квітня 2021 року вона звернулася до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л. О. із заявою про прийняття спадщини, на що нею було отримано лист з якого вбачається, що адреси реєстрації у позивача та спадкодавця є різними а, отже, заявник має право звернутися до суду для захисту своїх прав. 2. Процесуальні дії. Згідно з вимогами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, що затверджується Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України визначення судді щодо розгляду цієї справи було здійснено 27.08.2021 року відповідно до автоматизованої системи документообігу суду, справу передано судді 30.08.2021 року. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.09.2021 року позов було залишено без руху. 21.09.2021 року від представника позивача [PERSON] адвоката Ростомов Грант Артурович на адресу суду надійшла заява (вх. № 44867) про усунення недоліків. 24.09.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 12.05.2022 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача - адвоката Ростомов Г. А. подав заяву, в якій зазначив, що у разі виникнення обставин передбачених ст. 280 ЦПК України не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, у встановлений судом строк відзиву на позов не надав. Від третьої особи надійшла заява, якою вона вказала, що позовну заяву позивача підтримує та просить задовольнити та, у зв`язку із цим прав та інтересів стосовно предмета спору не заявляє. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 280 ЦПК України, суд зі згоди позивача та її представника вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. 3. Мотивувальна частина 3.1. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно свідоцтва про народження, виданого повторно Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22 січня 2021 року, актовий запис 657 встановлено, що [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] (спадкодавця). Відповідно до свідоцтва про шлюб виданим повторно від 22 січня 2021 року, актовий запис № 205 встановлено, що позивач 26 квітня 1996 року зареєструвала шлюб із [PERSON] . Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 17 березня 2019 року виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області встановлено, що [PERSON] померла [INFO] про що 17 березня 2019 року зроблено актовий запис № 3214. 26 лютого 2002 року [PERSON] було складено заповіт зареєстрований приватним нотаріусом Бардук М. Д., що зареєстрований у реєстрі за № - 678, згідно якого [PERSON] усе майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалося та те, на яке [PERSON] має право, а також все майно, що належатиме на момент смерті заповідає [PERSON] . До складу спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] входила квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . Таке право підтверджується наступними документами. 11.05.1991 року [PERSON] отримано ордер на житлове приміщення № 2779 серія БО виданий Бюро обміну житловими приміщеннями Виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів на квартиру за адресою: [ADDRESS] . У графі про склад сім`ї зазначено доньку [PERSON] 05.03.1994 року Розпорядженням органу приватизації № 34288 прийнято рішення на прохання наймача [PERSON] передати квартиру за адресою: [ADDRESS] у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] мешкаючим у 2-х кімнатній квартирі, загальною площею 48,7 кв. м відновною вартістю 24350 крб, уповноваженою визначити [PERSON] . 05.03.1994 року Управлінням житлово - комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів видано Свідоцтво про право власності, згідно якого на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Актом від 14.02.2021 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] проживала зі своєю донькою [PERSON] за адресою [ADDRESS] з 2000 року. Довідкою від 23.04.2021 року виданою КП ЖКС «Вузівський» закріплено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи - [PERSON] , [PERSON] [PERSON] . Разом із ними з 2000 року проживала без реєстрації [PERSON] . У судовому засіданні, що відбулося 05.10.2022 року допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що він, із дружиною [PERSON] є сусідами із позивачем, а їх спільні діти ходили до однієї школи. Зазначив, що обізнаний про спільне проживання позивача із матір`ю у їх будинку по [ADDRESS] і оскільки його дружина [PERSON] є медичним працівником позивач неодноразово зверталася до неї з проханнями робити її хворій матері уколи призначені лікарями тому вони часто були в дома у [PERSON] . 3.2. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Згідно ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як підставу для звернення до суду позивач вказала неможливість оформлення права власності шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л. О. від 29.04.2021 року № 183/01-16. Даним листом [PERSON] звернуто увагу на те, що спадкодавець та позивач мають різні адреси реєстрації, а, отже, в нотаріуса відсутні підстави вважати, що [PERSON] прийняла спадщину. Згідно із приписами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Верховний Суд у постанові по справі № 369/230/17 від 12 червня 2019 року вказав, що положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Окрім цього, відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації (думка Верховного Суду, викладена у постанові по справі № 204/2707/19 від 28 квітня 2021 року). Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Згідно з пунктом 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Зі змісту наведених правових норм вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 552/2691/16-ц (провадження № 61-12св17). Тобто для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України необхідним є встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця (думка Верховного Суду викладена у постанові від 02 березня 2021 року по справі № 450/1184/15-ц). Оцінивши в сукупності Акт щодо проживання спадкодавця із позивачем складений та підписаним сусідами позивачки та завірений начальником відділу КП «ЖКС» Вузівський» № 3, довідку КП «ЖКС «Вузівський» від 23 квітня 2021 року щодо проживання спадкодавця із позивачем, її чоловіком та її донькою з 2000 року за адресою: [ADDRESS] проживала [PERSON] без реєстрації, заслухавши свідка суд виходить з доведеності факту проживання однією сім`єю [PERSON] із позивачем - її донькою [PERSON] Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. В силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. І навпаки - сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини другої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини (думка Верховного Суду, викладено у постанові від 26 квітня 2021 року у справі № 504/4387/16-ц). Оскільки за життя спадкодавець [PERSON] заповіла своє майно позивачці заповітом від 26.02.2002 року зареєстрований приватним нотаріусом Бардук М. Д. за № 678 та на момент смерті проживала із донькою [PERSON] , а, остання протягом строку на прийняття спадщини не заявила про відмову від спадщини суд вважає доведеним факт прийняття спадщини позивачем в силу приписів ст. 1268, 1270 ЦК України. У той же час, як зазначалося вище, позивачу було відмовлено у заведенні спадкової справи листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л. О. від 29.04.2021 року № 183/01-16. Верховний Суд у постанові № 474/478/18 від 21 вересня 2022 року звернув увагу на те, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для його оформлення у нотаріальному порядку. Виходячи з того, що станом на дату звернення до суду існує перепона у вигляді неможливості реєстрації нерухомого майна, за позивачем вбачається, що спосіб захисту порушеного права є належним, а позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved