Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

08.08.2022 позивач звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача, в якому просить шлюб укладений між ними розірвати, дітей залишити проживати з нею, а також залишити прізвище яке набуте у шлюбі. В обґрунтування позову вказує, що у вказаному шлюбі у них народилося двоє дітей : донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , які як вказує проживають з нею. Протягом останнього часу стосунки у них розладились, виникли труднощі у спілкуванні та розбіжності у поглядах, втрачено почуття любові одне до одного, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, в результаті чого у них сформувались різні погляді на життя і сімейні обов`язки, що стало причиною втрати мети створення та існування спільної сім`ї. Під час спільного проживання між ними постійно виникали сварки, що призвело до погіршення сімейних стосунків. Вже тривалий час кожен із них живе своїм окремим життям та своїми інтересами. Сім`я практично припинила своє існування, відповідно спільне життя між ними не склалося. Вважає, що їхній шлюб існує формально, налагодження стосунків є недоцільним. Ними неодноразово застосовувались заходи до примирення, але такі не дали позитивного результату. Крім того, перебування у шлюбі суперечить її інтересам та інтересам її дітей. Від шлюбу позивач та відповідач мають двох дітей : доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ, 10.08.2022 таку передано головуючій Кіндратишин Л.Р. 15.08.2022 позов залишено без руху надано строк для усунення недоліків. 05.09.2022 недоліки позивачем усунуто. 08.09.2022 провадження у справі відкрито. Позивач подала заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі, позов підтримала. Відповідач подав заяву, у якій просив проводити розгляду справи без його участі. Позов визнав. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Так як сторони в судове засідання, призначене на 29.09.2022 не з`явилися, суд, з дотриманням положень ч. 6 ст. 259 ЦПК України і ч. 5 ст. 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше п`яти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог ч. 4 ст. 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене. Встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції від [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08 жовтня 2008 року, складено відповідний актовий запис №1547. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.4). У шлюбі у сторін народилось двоє дітей : донька [PERSON] , [INFO] , та донька син [PERSON] , [INFO] . Судовим розглядом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, несумісністю характерів, різними поглядами на сімейне життя та ведення господарства. Сторони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно зі ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 п.п. «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18, яку кореспондує п.10Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, на переконання суду, знайшли своє місце обставини, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, то шлюб між сторонами, слід розірвати. Таким чином позов у частині вимог про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей, то з цього приводу слід зазначити наступне. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України). Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка недосягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років,визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, донька сторін\~ [PERSON] , [INFO] , тобто досягла 11 років, тому її місцем проживання може бути вирішене за спільною згодою батьків та самої дитини. Однак, згоди дитини [PERSON] на проживання з матір`ю, суду не надано. Відповідач визнав позов. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд вважає, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду з вимогою про залишення дітей проживати з нею, у зв`язку з відсутністю оспорюваного інтересу, доказів, що діти після припинення шлюбних відносин між сторонами залишаються з ними проживати, згоди дитини [PERSON] на проживання з матір`ю, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв`язку з відсутністю порушеного права, інтересу. При цьому, сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних доказів на підтвердження даної вимоги стосовно залишення дітей на проживанні, чи визначення їхнього місця проживання. Що стосується вимоги позивача відновити дошлюбне прізвище, суд виходить з наступного: За змістом ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Відповідач виявила бажання залишити прізвище набуте у шлюбі. У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи заяву про визнання позову подану до початку розгляду справи. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed