Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

16 червня 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Криворізької міської ради про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01 лютого 2011 року [PERSON] склала заповіт, яким усе належне їй майно заповіла позивачу. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири за вищезазначеною адресою. У встановлений шестимісячний строк позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 29 жовтня 2019 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки правовстановлюючий документ на квартиру Договір міни, посвідчений Придніпровською товарною біржею 30 квітня 1999 року не відповідає закону, так як укладена між особами, які не є членами біржі. На теперішній час позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права у позасудовому порядку, а тому вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав з цим позовом. Ухвалою судді від 17 червня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено сторонам їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 04 липня 2022 року від представника відповідача Криворізької міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за участю представника виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, який представляє інтереси Криворізької міської ради (а.с. 27-28). Ухвалою суду від 15 липня 2022 року за клопотанням представника відповідача виконкому Покровської районної у місті ради витребувано докази, а саме копію спадкової справи після смерті [PERSON] 09 серпня 2022 року на виконання ухвали суду від 15.07.2022 надійшли витребувані докази. 25 серпня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 16 вересня 2022 року ухвалою суду судовий розгляд відкладений на 30 вересня 2022 року через неявку представника відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилася, в наданій суду письмовій заяві просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та прийняття рішення згідно чинного законодавства з урахуванням зібраних доказів по справі. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 211 ЦПК України за наявними в ній доказами. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка за життя 01 лютого 2011 року склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно [PERSON] (а.с. 7, 9). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 18). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на праві приватної власності в КП «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі № 168П-294-294 на ім`я [PERSON] на підставі договору міни нерухомості зареєстрованого 30.04.1999 на Криворізькій філії Придніпровської товарної біржі, реєстраційний номер 135-Н/99 (а.с. 54 зворотній бік). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, 22 травня 2019 року [PERSON] звернулася до Другої криворізької державної нотаріальної контори з заявою для оформлення Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 45). Постановою державного нотаріуса Другої криворізької державної нотаріальної контори від 29 жовтня 2019 року [PERSON] відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та належала померлій [INFO] [PERSON] , в зв`язку з тим, що Договір міни нерухомого майна, посвідчений 30 квітня 1999 року Придніпровською товарною біржею за реєстровим № 135-Н/99, не відповідає ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», оскільки угода про відчуження нерухомого майна, яка укладена між особами, котрі не є членами біржі, не може вважатися біржовою операцією та реєструватися біржею (а.с. 57). Як вбачається з матеріалів справи 30 квітня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір міни нерухомого майна, відповідно до умов якого квартира за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [PERSON] , перейшла у власність [PERSON] (а.с. 8). Правовідносини\~у відповідній частині виникли в момент укладення відповідного договору 30 квітня 1999 року, в той час як діючий Цивільний кодекс України набув чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить з того, що за загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії у часі, а це свідчить про те, що до кожних події, факту чи відносин має застосовуватись той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказані подія, факт чи відносини мали місце. Принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі закріплений ст. 58 Конституції України, в якій зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають оцінці у сукупності за нормами\~ЦК УРСР\~від\~18 липня 1963 року та Закону України «Про товарну біржу» у відповідних редакціях, що діяли на момент укладення договору, а також за нормами Цивільного кодексу України на час виникнення у позивача права на спадкування. Згідно зі\~ст.153 ЦК УРСР\~договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно\~ст. 241 ЦК УРСР\~за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Згідно\~ст. 242 ЦК УРСР\~до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР\~за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР\~встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2\~ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2\~ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту Договору\~міни нерухомого майна від 30 квітня 1999 року\~вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог\~ст. 227 ЦК України\~підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Статтею 9 Закону України «Про товарні біржі» передбачено, що\~член товарної біржі має право сам або через свого представника\~користуватися всіма послугами біржі. Згідно\~ст. 15 Закону України «Про товарні біржі»\~не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Відповідно до положень статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Однак, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Відповідно до затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09 червня 1998 року N 121 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за N 399/2839 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб (пункт 1 п/п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. До переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна відноситься зокрема договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею (пункт 9 додатку № 1 до Інструкції). Таким чином, відповідно до чинних на той момент Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, які передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини, право власності на вищевказану квартиру зареєстровано в Криворізькому БТІ за спадкодавцем. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом. Крім того, ст.\~41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.ст.\~316,\~317,\~319 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Правова позиція щодо можливості захисту права власності позивача шляхом його визнання ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягає використанню національними судами України як джерело права. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Онерільдіс проти Туреччини» Європейський суд з прав людини визнав, що поняття «майно охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання стосовно ефективного здійснення права власності». Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Таким чином, покупець [PERSON] , виконавши повністю умови договору міни нерухомого майна, який у відповідності з вимогами ч. 2 ст.\~227 ЦК УРСР\~зареєстрований в КБТІ, набула право власності на спірне майно та законно ним володіла. Згідно до вимог ч. 4 ст. 25, п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до\~ст.1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ст.\~1218\~ЦК України\~до\~складу спадщини\~входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»\~встановлено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Таким чином, оскільки постановою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, остання не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки Криворізька міська рада у даній справі є належним відповідачем, однак права позивача за цим позовом не порушувала, не невизнавала та не оспорювала, а лише висловила свою позицію щодо заявлених позовних вимог по суті, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при подачі позову розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: approved