Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

У червні 2020 року Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ним та Відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN26000709080603 від 12.01.2010 р., на виконання даного договору на рахунок № [NUMBER] було внесено 31 000, 00 дол. США та депозитний договір № SAMDN80000732022603 від 08.01.2013 р., на виконання даного договору на рахунок № [NUMBER] було внесено 25 000, 00 дол. США. У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки Позивача було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків. З метою отримання належних Позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 06.07.2015 р., Позивачем до Головного офісу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було відправлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана Відповідачем 08.07.2015 р. 01.08.2015 р. Позивачем до Головного офісу ПАТ «КБ ПРИВАТБАНК» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було повторно направлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана Відповідачем 03.08.2015 р. Незважаючи на це, належні Позивачу кошти (вклад та нараховані відсотки) банком були не видані. Неможливість отримання належних йому коштів вимусили Позивача звернутися із позовом до суду. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 р., у рамках справи № 754/13058/15-ц, Позивачу присуджені проценти, у розмірі 5 180, 39 дол. США процентів за договорм № № SАМDN26000709080603 від 12 січня 2010 р. (за період з 12 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року) та 3 317, 81 дол. США процентів за договором № SАМDN 80000732022603 від 08 січня 2013 р. (за період з 8 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року). Постановою Верховного Суду від 01.11.2019 р. рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 р. залишено без змін. Зазначені вище, присуджені судом суми були повернуті банком [PERSON] лише 13 грудня 2019 р. Позивач вказує, що незважаючи на те, що Позивач звертався до банку із заявами про розірвання депозитних договорів у 2015 р. вони не були розірвані за цією заявою, виходячи з того, що Відповідач не виконав умови цих договорів, не виплатив позивачу кошти на підставі ціх заяв, тому вважати депозитні договори, з того часу, розірваними немає підстав. Ураховуючи те, що депозитні договори діють до повного їх виконання сторонами, ураховуючи те, що Позивачем заявлялись та судом розглядались періоди стягнення відсотків та трьох процентів річних до 22 лютого 2016 р. включно, Позивач має право на стягнення відсотків за вкладами та трьох процентів річних за період з 22 лютого 2016 року до 12 грудня 2019 року включно. На підставі викладеного, Позивач просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь: 13 654, 44 дол. США не нарахованих відсотків за період: з 23.02.2016 р. до 12.12.2019 р., за договором № SAMDN26000709080603 від 12.01.2010 р.; 3 562, 03 дол. США 3 % річних за період з 23.02.2016 р. до 12.12.2019 р., за договором № SAMDN26000709080603 від 12.01.2010 р.; 8 617, 81 дол. США не нарахованих відсотків за період: з 23.02.2016 р. до 12.12.2019 р., за договором № SAMDN80000732022603 від 08.01.2013 р.; 2 872, 60 дол. США 3 % річних за період з 23.02.2016 р. до 12.12.2019 р., за договором № SAMDN80000732022603 від 08.01.2013 р. Ухвалою судді від 24.06.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Від Відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, в якому Відповідач вказує на те, що рішення суду було виконано 06 грудня 2019 року, шляхом списання грошових коштів Державною виконавчьою службою з кореспондентського рахунку АТ КБ «Приватбанк», тобто з 06 грудня 2019 року у Відповідача немає забовязань перед Позивачем. Крім того, закінчення строку дії депозитного договору у разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки. Від представника Позивача адвоката Д. А. Дугінова надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що на підтвердження затвердження банком процентних ставок «1, 0 %» та «0, 01 %» відповідач посилається на «Витяг з наказу ЗАТ КБ ПРИВАТБАНК № 07 від 05.01.2004р» та «Витяг з Протоколу Комітету управління активами і пасивами ПАТ КБ ПРИВАТБАНК від 25.04.2017р».Також відповідач не інформував позивача про зміну відсоткової ставки за депозитами, тому відсотки за всіма укладеними сторонами договорами повинні бути розраховані за ставками, зазначеними у цих договорах. Ухвалою суду від 3.02.2022 року підготовче провадження у справі закінчено та призначено справу до розгляду по суті. Представники сторін подали заяви розглядати в відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем було укладено депозитний договір № SAMDN26000709080603 від 12.01.2010 р., на виконання даного договору на рахунок № [NUMBER] було внесено 31 000, 00 дол. США та депозитний договір № SAMDN80000732022603 від 08.01.2013 р., на виконання даного договору на рахунок № [NUMBER] було внесено 25 000, 00 дол. США. З метою отримання належних Позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, 06.07.2015 р., Позивачем до Головного офісу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було відправлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана Відповідачем 08.07.2015 р. 01.08.2015 р. Позивачем до Головного офісу ПАТ «КБ ПРИВАТБАНК» (місто Дніпропетровськ, вулиця Набережна Перемоги, будинок 50) було повторно направлено заяву про видачу депозитних коштів та нарахованих відсотків. Дана заява була отримана Відповідачем 03.08.2015 р. Незважаючи на це, належні Позивачу кошти (вклад та нараховані відсотки) банком були не видані. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 р., у рамках справи № 754/13058/15-ц, Позивачу присуджені проценти, у розмірі 5 180, 39 дол. США процентів за договорм № № SАМDN26000709080603 від 12 січня 2010 р. (за період з 12 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року) та 3 317, 81 дол. США процентів за договором № SАМDN 80000732022603 від 08 січня 2013 р. (за період з 8 березня 2014 року по 22 лютого 2016 року). Постановою Верховного Суду від 01.11.2019 р. рішення Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2016 р. залишено без змін. Зазначені вище, присуджені судом суми були повернуті банком [PERSON] 13 грудня 2019 р. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі 320/5115/17. Щодо наявності правових підстав для стягнення процентів за договорами банківських вкладів Суд зазначає таке. Між сторонами справи існували зобов`язальні правовідносини з договорів банківських вкладів. Звертаючись до суду, позивач з посиланням на статтю 1070 ЦК України просили стягнути проценти за договорами банківського вкладу за користування грошовими коштами за період прострочення 23.02.2016 р. до 12.12.2019 р. Отже, договірні зобов`язання на майбутнє, після набрання чинності судовим рішенням, між сторонами припинилися. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. З наведених підстав суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. При вирішенні питання про нарахування трьох процентів річних за частиною другою статті 625 ЦК України суд керується таким. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також суд враховує, що грошове зобов`язання між сторонами виражене в іноземній валюті - доларах США, тому при розрахунках процентів та інших стягнень за основу береться розрахунок заборгованості в доларах США, що відповідає практиці Великої Палати Верховного Суду та підтверджується таким. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Однак заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема вкладу, не суперечить чинному законодавству. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 757/6367/13-ц (провадження № 14-422цс18) від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Отже, як вклад, так і нарахування на нього мають здійснюватися в тій валюті, яка була внесена на банківські рахунки фізичними особами, і при розрахунку трьох процентів річних має братися за основу розмір заборгованості, визначений в іноземній валюті. Такий висновок зроблено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) та № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження". Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Саме таким чином необхідно діяти у випадку примусового виконання грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Так, три проценти річних розраховуються з урахуванням боргу перед позивачем у розмірі 31000 долара США, помноженого на кількість днів простроченнях за період 23.02.2016 р. до 12.12.2019 р. що становить 1398 днів, помноженого на 3 (розмір процентів, встановлений частиною другою статті 625 ЦК України), поділеного на 100 (визначення у процентах) та поділеного на 365 (днів у році) становить 3562,03 дол.США. Також три проценти річних розраховуються з урахуванням боргу перед позивачем у розмірі 25 000 долара США, помноженого на кількість днів простроченнях за період 23.02.2016 р. до 12.12.2019 р. що становить 1398 днів, помноженого на 3 (розмір процентів, встановлений частиною другою статті 625 ЦК України), поділеного на 100 (визначення у процентах) та поділеного на 365 (днів у році) становить 2872,60 дол.США. Тому, ураховуючи визначений період прострочення та формулу розрахунку процентів відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання підлягають задоволенню. При таких обставинах позов підлягає задоволенню частково. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3205грн. в дохід держави, не сплачена позивачем при подачі позову. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial