Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

04.04.2022 року до суду звернувся позивач [PERSON] , представник позивача, адвокат Бажан В.П. з позовом про визнання припиненим права користування житловим приміщенням та зобов`язання звільнити житловий будинок до відповідача [PERSON] 12.04.2022 року до суду надійшла адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 25.04.2022 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 14.06.2022 року. 19.05.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 25.05.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив. 14.06.2022 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засідання на 01.08.2022 року. 01.08.2022 року в судовому засіданні оголошена перерва до 06.10.2022 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 06.10.2022 року в судовому засідання оголошену вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог за позовною заявою позивач просить визнати припиненим право відповідача користуватись житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати відповідачку звільнити житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 19 травня 2015 року, індексний номер 37725282 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37725686 від 19 травня 2015 року. Відповідно до довідки № 440, виданої 28.03.2022 року Верхівцевською міською радою, позивач зареєстрований у даному будинку один . 18.10.2018 року між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу позивач надав відповідачеві усний дозвіл на проживання у його будинку на тій підставі, що вона є його дружиною. 25.05.2021 року шлюб, укладений між позивачем та відповідачем був розірваний. Таким чином з 25.05.2021 року відповідачка не є дружиною позивача. Відповідно припинилась обставина, яка була підставою для набуття відповідачем права користування житловим будинком, власником якого є позивач. Відповідачка на вимогу позивача відмовляється залишити житловий будинок позивача і по цей час продовжує користуватись житловим будинком. Більше того, без дозволу позивача, не дивлячись на заперечення позивача та всупереч його волі, відповідач облаштувала у житловому будинку позивача магазин де систематично здійснює господарську діяльність із реалізації квітів та надання інших супутніх послуг. Окрім того відповідачка зберігає у житловому будинку свої особисті речі, майно, грошові кошти. При цьому відповідачка не приймає участі в утриманні будинку та не сплачує комунальні послуги. Даними діями відповідачка створює позивачеві перешкоди у користуванні будинком на власний розсуд. Позивач позбавлений можливості повноцінно користуватись власним будинком, оскільки значна його частина зайнята відповідачем та його майном, що й стало підставою звернення до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив їх задовольнити, давши пояснення, фактично установлені матеріалами справи. Відповідачка та представник відповідачки в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували. Відповідачка свої заперечення обґрунтовувала наступним. Вона дійсно перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем, який на даний час розірваний. До моменту реєстрації шлюбу в неї у власності була частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому вона проживала. Також у неї на території її домоволодіння була мала архітектурна форма (МАФ) в якій вона здійснювала торгівлю квітами, як фізична особа -підприємець. Позивач придбав у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який межує з її будинком. Також позивач здійснює підприємницьку діяльність в сфері торгівлі будівельними матеріалами. В 2019 році позивач запропонував їй право користування належною йому частиною будинку розміщення в ньому квіткового бізнесу та проживання в ньому на правах члена сім`ї в обмін на те, що вона надає йому площу та торгівельну площадку для розміщення його бізнесу. Після чого її будинок за адресою: [ADDRESS] було повністю знесено і позивач почав використовувати територію належного їй домоволодіння для зберігання будівельних матеріалів. Після розірвання шлюбу позивач забрав з території належного їй домоволодіння будівельні матеріали та почав вимагати звільнити його будинок, як від проживання в ньому так і звільнити приміщення, яке використовувалось для торгівлі квітами. Але враховуючи, що належний їй будинок зруйнований, їй нікуди йти. Вона постійно проживала у належному позивачеві будинку до вересня 2021 року. Потім змушена була залишити даний будинок і перебуває то в одних. то в інших знайомих. Частину речей вона забрала, але так як вона фактично позбавлена житла позивачем їй нікуди забрати свої речі та немає де проживати. Представник відповідачки пояснила, що її довірителька вселилась до будинку позивача як член його сім`ї. Тому розірвання шлюбу не є підставою для припинення права користування її довірителькою даним житловим приміщенням. Особливо враховуючи ту обставину, що її довірителька після розірвання шлюбі залишилась там проживати, а також була позбавлена позивачем належного їй житла. Позивач подав позовну заяву до спливу одного року як з моменту розірвання шлюбу так і до припинення її довірителькою користування належним позивачу будинком. Також вважає безпідставними посилання позивача на те, що йому було невідомо, що відповідачка здійснює торгівлю квітами в належному позивачеві будинку та, що він не давав на це дозволу. Оскільки цю обставину неможливо було приховати. А позивач не вчиняв ніяких дій з приводу того, щоб припинити використання частини належного йому будинку для торгівлі квітами. Тому в задоволенні позовних вимог просили відмовити. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності та право користування житлом. Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 травня 2015 року, індексний номер 37725282 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 37725686 від 19 травня 2015 року. Відповідно до довідки № 440, виданої 28.03.2022 року Верхівцевською міською радою, позивач зареєстрований у даному будинку один. Дана обставина також підтверджується у в відомостями, зазначеними у домовій книзі. 18.10.2018 року між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. За доводами позивача, після реєстрації шлюбу позивач надав відповідачеві усний дозвіл на проживання у його будинку на тій підставі, що вона є його дружиною. 25.05.2021 року шлюб, укладений між позивачем та відповідачем був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Як на підставу подання позовної заяви позивач посилається на те, що з 25.05.2021 року відповідачка не є дружиною позивача. Таким чином позивач вважає, що припинилась обставина, яка була підставою для набуття відповідачем права користування житловим будинком, власником якого є позивач. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Таким чином судом встановлено, що на час подання позовної заяви позивач є власником спірного житлового приміщення та має право на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись даним майном. А відповідач є бувшим членом сім`ї власника будинку, яка з дозволу позивача була вселене та проживала в належному позивачеві будинку. тобто користується будинком на законних підставах. За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Судом встановлено, що [PERSON] , набула право користування спірним житлом згідно із законом, як члена сім`ї (дружина) [PERSON] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. За положеннями частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що відповідачка була вселена у спірне домоволодіння з дозволу члена сім`ї позивача, [PERSON] , (чоловіка), який є власником цього будинку; враховуючи, що відповідачка після розірвання шлюбу з позивачем продовжила проживати у спірному будинку ; приймаючи до уваги, що шлюбні відносини між сторонами припинені з травня 2021 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу; приймаючи до уваги, що з даним позовом про визнання припиненим відповідачкою права користування житлом позивач звернувся 04 квітня 2022 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції суду на першому аркуші позовної заяви,та враховуючи доводи відповідача, що вона постійно проживала в належному позивачеві будинку до вересня 2021 року (дана обставина не спростована належними доказами) - суд приходить до висновку про відсутність підстав, на час подання позивачем позову, для визнання припиненим відповідачкою права користування будинком за адресою [ADDRESS] , оскільки на час пред`явлення позову з часу припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою та з часу непроживання останньої у спірному приміщенні не минуло одного року. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання припиненим право відповідачки користуватись житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання припиненим права відповідачки користуватись житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] не підлягають задоволенню і позовні вимоги про зобов`язання відповідачки звільнити будинок за вищевказаною адресою. До цього висновку суд приходить ще й з наступних підстав. Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. З іншого боку, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло ст. 41, ст. 47 Конституції України . Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Як вже зазначалось вище відповідачка була вселена до належного позивачеві на праві власності житлового будинку з його згоди, як його член сім`ї, тобто не самоправно. Протягом певного періоду часу користувалась даним будинком, шляхом проживання в ньому та здійснення підприємницької діяльності із торгівлі квітами. Також судом встановлено, що відповідачці на праві власності належить частина домоволодіння, розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.05.2007 року. Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 04.05.2022 року встановлено, що на час обстеження частина житлового будинку, яка належить гр. [PERSON] , відсутня (знесена). Також встановлено, що тимчасова споруда, а саме торгівельний кіоск « [INFO] », який був встановлений на присадибній земельній ділянці гр. [PERSON] ,. на підставі паспорту прив`язки для здійснення підприємницької діяльності, виданого Верхівцевською міською радою 30.12.2013 року № 13 -демонтовано. За доводами відповідача знесення належної частини житлового будинку та торгівельного кіоску відбулось позивачем з її дозволу. Оскільки сторони були чоловіком і жінкою, обоє займались підприємницькою діяльністю і такими чином вирішили питання проживання сім`ї та подальшого розвитку підприємницької діяльності кожного із них. Відповідно відповідачка втратила належне їй житлове приміщення, яке вона могла використати для проживання. І зобов`язання відповідачки звільнити належне позивачеві житлове приміщення матиме наслідком позбавлення відповідачки права на житло, як такого. Таким чином зобов`язання відповідачку звільнити належне позивачеві житлове приміщення буде непробійним способом захисту належного позивачеві права власності на житло. Доводи представника позивача про те, що його довіритель не дозволяв відповідачці використовувати належне йому житлове приміщення для здійснення підприємницької діяльності судом до уваги не приймається, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про припинення права користування житловим приміщенням та звільнення житлового будинку, а не припинення права здійснення підприємницькою діяльністю у належному позивачеві житловому будинку. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп., покладаються на позивача і не відшкодовуються за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed