Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

31 березня 2021 року представник [PERSON] адвокат Курзін Олександр Анатолійович звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 273, виданого 26 лютого 2013 року, видавник приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверуха Н.І., за яким прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 586987 від 26 лютого 2013 року 18:31:13, номер запису про право власності: 224957, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . 03 липня 2020 року [PERSON] була допитана як свідок у кримінальному провадженні №12020100000000509 від 01 червня 2020 року, яке розслідується ГУНП у м, Київ. Під час допиту її повідомлено про те, що 06 квітня 2020 року невідомими особами проведені незаконні операції з використанням електронно-обчислювальної техніки та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про зміну власника Квартири: з [PERSON] на [PERSON] . Як підстава для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказаного запису про скасування права власності позивача на квартиру зазначено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року у справі №202/22864/13-ц провадження №2/0202/228/2014, яким задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , визнано недійсними прилюдні торги, які відбулися 05 лютого 2013 року, щодо реалізації квартири у [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та [PERSON] , та визнано недійсним протокол № 0412465-4 від 05 лютого 2013 року про проведення прилюдних торгів щодо реалізації квартири у [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та [PERSON] .. Жодних наказів, виконавчих листів на виконання вищевказаного заочного рішення матеріали справи №202/22864/13-ц не містили. Виконання цього заочного рішення було проведено 06 квітні 2020 року у злочинний спосіб - невідомими особами з використанням електронно-обчислювальної техніки від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чумак Юлії Петрівни, якою 28 травня 2020 року було подано скаргу до Міністерства юстиції України із запереченнями своєї причетності до цих дій. У серпні 2020 року невідомі особи проникли до квартири та змінили замки вхідних дверей. Наведене підтверджує той факт, що квартира вибула із володіння позивача поза її волею. Після вибуття із володіння позивача, квартира була відчужена два рази, та відповідно до інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час зареєстрована за відповідачем. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у справі №202/22864/13-ц заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/22864/13-ц скасовано, що надає позивачу право вимагати повернення із чужого володіння, належного їй майна - квартири [ADDRESS] . За викладених обставин, представник позивача просить: витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; скасувати запис про право власності №37949838 від 29 серпня 2020 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко Вікторією Олександрівною на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53812582 за договором купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 2109, виданого 29 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О.; скасувати запис про право власності №38084969 від 08 вересня 2020 року, внесений до Державшого реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Наталією Борисівною на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53958915 за договором купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , серія та номер: 1158, виданого 08 вересня 2020 року, видавник приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Н.Б.; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 березня 2021 року, для розгляду справи визначено суддю Ісаєву Д.А. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального провадження. 11 серпня 2021 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначив, що він набув право власності на спірне нерухоме майно на законних підставах та у відповідності з чинним законодавством, на підставі Договору купівлі-продажу від 08.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 1158. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що спірна квартира нібито була набута відповідачем з порушеннями певних вимог закону, однак покупець на момент укладання договору купівлі-продажу не знав та не міг знати про це. Вказане, відповідно до приписів ст. 388 ЦК України робить його добросовісним набувачем та виключає можливість витребування набутого ним майна, оскільки квартира була набута на підставі оплатного договору. Також відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що остання коли-небудь проживала у спірній квартирі, що є обов`язковою умовою для задоволення віндикаційного позову. При цьому, відсутні жодні підстави стверджувати, що на момент відчуження спірної квартири [PERSON] , остання не була наділена правом на відчуження даного нерухомого майна, а матеріали справи містять докази того, що на теперішній час єдиним законним власником спірної квартири є [PERSON] .. На підставі розпорядження керівника апарату Індустріального районного суду м. Дніпропетровська № 51 від 04.10.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено суддю Мачуського О.М. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2021 року, цивільну справу прийнято та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи № 202/22864/13-ц. В судовому засіданні представник позивача адвокат Іщенко В.Г. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Грічаніченко О.О. в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] є добросовісним набувачем майна. При цьому, відповідно до скасованого заочного рішення суду від 08 вересня 2014 року по справі № 202/22864/13-ц, [PERSON] в рамках даної справи було заявлено зустрічну позовну заяву про усунення перешкод. Однак, з того час остання не цікавилась вирішенням спору, а лише у 2020 року почала вчиняти дії щодо відновлення своїх прав. Вказані обставини свідчать про порушення позивачем строків позовної давності, наслідки спливу якої представник відповідача просить застосувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши думку учасників, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Статтями 1,2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст.\~3\~ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 вересня 2005 року між АКБ «Аркада», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Аркада», та [PERSON] було укладено іпотечний договір № А637/03 (далі Договір), посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кулініч С.А., реєстровий № 1680, згідно з яким банком на користь позивачки було видано грошові кошти у розмірі 86 250,00 гривень для придбання квартири, із розрахунку 14 % річних, строком до 01.09.2015 року. Відповідно до Договору предметом іпотеки являється нерухоме майно квартира [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.09.2005 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А., та зареєстрований в реєстрі № 1678, [PERSON] придбано у власність квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаного договору купівлі-продажу квартири, 08.11.2005 року за [PERSON] комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . 28 травня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. вчинено виконавчий напис, що зареєстровано в реєстрі за № 465, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором № А637/03 від 21 вересня 2005 року, на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , на підставі Іпотечного договору №А637/03. Постановою головного державного виконавця Індустріального відділу ДВС ДМУЮ Ванжи О.В. від 05.06.2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису № 465 виданого 28.05.2012 року щодо звернення на користь ПАТ АКБ «Аркада» стягнення на предмет іпотеки на суму 55205,92 грн., а саме на квартиру [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] .. Відповідно до Протоколу № 0412465-4 по проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить боржнику [PERSON] , затвердженого 05.02.2013 року директором філії 04 ПП «Нива-В.Ш.», 05 лютого 2013 року проведено прилюдні торги, лот №4 квартира за адресою: [ADDRESS] . Переможцем прилюдних торгів було визнано [PERSON] , яка в повному обсязі оплатила придбане нерухоме майно. 11 лютого 2013 року головним державним виконавцем Індустріального відділу ДВС ДМУЮ Ванжою О.В. складено відповідний акт про проведення прилюдних торгів з продажу арештованого нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Відповідно до Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності, індексний номер 783740, 26.02.2013 року 18:07:43 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І. на підстав свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 273, виданого 26.02.2013 року, прийнято рішення про державну реєстрацію. Прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 586987 від 26.02.2013 року 18:31:13 та зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року ухваленому по цивільній справі № 202/22864/13-ц, провадження № 2/0202/228/2014, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Індустріальний відділ ВДВС м. Дніпропетровська, Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Аркада», приватний нотаріус ДМНО Кулініч С.А., приватного підприємства «Нива-В.Ш.» про визнання прилюдних торгів недійсними, задоволено в повному обсязі. Визнано прилюдні торги, які відбулись 05.02.2013 року, щодо реалізації квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та [PERSON] , недійсними. Визнано протокол № 0412465-4 від 05.02.2012 року про проведення прилюдних торгів щодо реалізації квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , між приватним підприємством «Нива-В.Ш.» та [PERSON] , недійсним. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2019 року задоволено заяву представника [PERSON] про виправлення описки та зазначено, що по тексту заочного рішення від 08 вересня 2014 року вказати адресу реалізованої квартири як «квартира [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 31.08.2020 року, на підставі рішення суду, серія та номер: 2/0202/228/2014, виданого 08.09.2014 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П. 06.04.2020 року, індексний номер рішення: 51890536 здійснено скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] та зареєстровано право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомості, за [PERSON] , номер запису про право власності/довічної власності: 361183724. 29.08.2020 року на підстав договору купівлі-продажу квартири 2109, виданого 29.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О. останнім прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53812582 від 29.08.2020 року на вказану квартиру за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , номер запису про право власності/довічної власності: 37949838. Відповідно до Інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості, номер інформаційної довідки 10280043606 від 11.03.2021 року, право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири з реєстровим № 1158, виданого 08.09.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б., 08.09.2020 18:15:21 зареєстровано за [PERSON] . Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи Індустріальний відділ ДВС м. Дніпропетровська, публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Аркада», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч С.А., приватне підприємство «Нива-В.Ш.», про визнання прилюдних торгів недійсними та позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності. Дана постанова апеляційного суду набирала законної сили з дня її прийняття та не була оскаржена у касаційному порядку. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані Конституцією України, нормами Цивільного кодексу\~України та іншими нормативно-правовими актами. Згідно змісту ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові (ст.ст. 321, 319, 658 Цивільного кодексу України). Враховуючи, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2014 року ухвалене по цивільній справі № 202/22864/13-ц, провадження № 2/0202/228/2014 скасовано, підстави для скасування за [PERSON] та поновлення права власності за [PERSON] на спірне нерухоме майно також були скасовані. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321\~ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. На час розгляду справи власником спірного нерухомого майна № 38 в будинку [ADDRESS] є [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Відповідно до ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, положення статті 204\~ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі спростування презумпції правомірності договору (в даному випадку, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, не можуть здійснюватись та породжувати будь-які правові наслідки. Таким чином, ухвалення судом рішення про визнання прилюдних торгів недійсними, на підставі якого 06.04.2020 року скасовано державну реєстрацію права власності на спірне майно за [PERSON] та зареєстровано дане майно за [PERSON] , яке згодом було скасовано, усуває презумпцію правомірності укладеного в подальшому договору купівлі-продажу щодо цього майна. Відповідно до ч. 1 ст.\~386\~ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 387\~ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже статтею 388 ЦПК України встановлено порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями цієї статті власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у разі, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, та коли такий набувач набув це майно за відплатним договором. У постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 Верховний Суд України, вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями статті 388 ЦК України, висловив такий правовий висновок. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388\~ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Зазначений правовий висновок підтримав у своїй постанові від 05 грудня 2018 року й Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 752/2124/16-ц (провадження № 61-20676св18). Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна. Тобто, майно яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасовано, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Встановлення обставин за іншими, укладеними в подальшому договорами відносно спірного майна, не має правового значення в розрізі вимог власника про його витребування. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Оскільки рішення суду, на підставі якого спірне майно було вилучено з володіння позивача, у подальшому було судом скасовано, то слід вважати, що майно вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребовувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Наведене вказує на безпідставність тверджень сторони відповідача щодо відсутності підстав для витребування у [PERSON] спірного нерухомого майна, в порядку ст. 388 ЦК України, у зв`язку з тим, що останній є добросовісним набувачем. Повернення власнику його квартири [ADDRESS] , безпідставно відчуженої фізичній особі, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. За таких обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача, щодо витребування спірної квартири від [PERSON] як останнього набувача, на користь [PERSON] .. Суд зазначає, що такий спосіб захисту, в даному випадку, спрямований на поновлення порушених прав [PERSON] та повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Щодо заявленого в ході розгляду справи представником відповідача [PERSON] адвокатом Грічаніченко О.О. клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Главою 19 ЦК України\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до зазначених правовідносин, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у\~статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначено, що оскільки право власності на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли власник довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постановах від 06.03.2018 року у справі № 904/9159/16 та від 22.03.2018 року у справі № 904/12521/16 щодо застосування віндикації, позови про витребування майна з чужого незаконного володіння можуть бути пред`явлені протягом всього періоду порушення права власності, яке визначається триваючим. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16, за змістом яких початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна, в порядку\~статті 388 ЦК України,\~мав відліковуватись з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу. Відповідно до встановлених в ході судового розгляду обставин, на теперішній час власником спірного майна є [PERSON] , який набув таке право на підставі на підставі договору купівлі-продажу, виданого 08.09.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. При цьому, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених справ щодо спірного майна 31.03.2021 року, тобто в межах строків позовної давності, встановлених законом, а тому клопотання предстанвика відповідача про застосування стростроку позовної давності задоволенню не підлягає. Щодо вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право власності на спірне майно. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Для внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів з Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав або нотаріусу, заяву та рішення суду, що набрало законної сили. Рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. З метою забезпечення повноцінного захисту порушеного права позивача, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог щодо поновлення [PERSON] , в праві власності на квартиру [ADDRESS] , шляхом скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів державних реєстраторів про право власності №37949838 від 29 серпня 2020 року, №38084969 від 08 вересня 2020 року, внесених за недійсним правочином. Враховуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про виселення відповідача зі спірної квартири, суд зазначає наступне. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Преюдиційними обставинами у даній справі є те, що право власності на квартиру [ADDRESS] було набуто [PERSON] без відповідної правової підстави та у зв`язку з ухваленим рішенням суду про витребування майна свідчить про те, що будь-яких прав щодо володіння, розпорядження та користування спірною квартирою як у останнього не виникло. У постанові від 16.12.2020 року по справі № 182/7347/18 Верховним Судом сформовано позицію, згідно з якою застосуванню у таких справах про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Отже, враховуючи вказаний висновок, у випадку виникнення протиріч між нормами вказаних законів, що регулюють одні й ті самі правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК України. За таких обставин, оцінюючи належним чином аргументи та баланс інтересів сторін, дослідиши питання виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті, у світлі статті 8 Конвенції, та звернувши увагу на те, що виселення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Отже, оскільки у відповідача [PERSON] відсутні будь-які права щодо спірної квартири, а його проживання у вказаному житлі, що належить на праві власності позивачу, порушує законні інтереси останньої, пов`язані зокрема із вільним використанням та розпорядженням майном на власний розсуд, заявлені вимоги про виселення особи підлягають задоволенню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимги [PERSON] підлягають задоволенню, з відповідача на позивача, якою понесено судові втрати, підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 3632 грн.

Outcome: approved