Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 21 жовтня 2016 року уклав шлюб із [PERSON] , який був зареєстрований Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 1896. Спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння та систематичні сварки, які виникали на побутовому ґрунті з різного роду причин. Постійні сварки в сім`ї призвели до того, що вони втратили почуття поваги та любові один до одного, внаслідок чого вони припинили спільне проживання. Від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] , який наразі проживає із ним за місцем його проживання. Вважає, що їх шлюб існує формально та його збереження суперечить їх інтересам та інтересам дитини. З посиланням на те, що відповідачка допомогу на утримання дитини не надає, позивач просив розірвати шлюб, визначити місце проживання сина після розірвання шлюбу разом із батьком та стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки з усіх її видів доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, по досягненню сином повноліття. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (виклику) сторін. Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 03 жовтня 2022 року було відкрито провадження по справі яку призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. У своєму поясненні посилався на обставини викладені у позовній заяві. Також додав, що між ним та відповідачкою останніми роками часто виникали сварки з різних побутових питань, через що вони припинили сімейні відносини, які відновлювати не бажає, тому просив шлюб розірвати, а сина залишити з ним проживати. Водночас просив стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки з усіх її видів доходів (заробітку). Представник позивача, [PERSON] просив суд задовольнити вимоги позивача з підстав на які послався останній. Відповідачка [PERSON] під час судового засідання обставини наведені у позовній заяві не оспорювала. На примирення не згідна, оскільки їх шлюб є формальним. Вона не заперечує проти розірвання шлюбу та залишення сина проживати з позивачем. Щодо сплати аліментів у розмірі в якому просить позивач також не заперечує. Суд, з урахуванням пояснень учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне зазначити про наступне. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] , тобто сторони, 21 жовтня 2016 року уклали шлюб, який був зареєстрований Чернігівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, актовий запис № 1896. (а.с.11). Від спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.12). Судом встановлено, що сторони подружніх стосунків не підтримують й спільне господарство як подружжям не ведеться. Статтею 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечать їх інтересам та інтересам дитини, у зв`язку із чим їх шлюб підлягає розірванню. Надання строку для примирення суд вважає недоцільним, так як у цьому сторони не зацікавлені та з даного приводу сторонами клопотання не заявлялося. Вирішуючи заяву позивача про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо такого з ким із батьків будуть проживати неповнолітній син, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками, суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові №200/952/18 від 15 січня 2020 року. Виходячи з пояснень сторін та доказів які містять матеріали справи, спір між сторонами з приводу залишення неповнолітнього сина після розірвання шлюбу разом з позивачем відсутній. Тому, суд вважає, що після розірвання шлюбу неповнолітню дитину [PERSON] слід залишити із позивачем. Частиною 3 ст. 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно положень ст.ст. 180, 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Вищенаведені норми законодавства перш за все зводиться до того, що утримання дитини по досягнення нею повноліття є обов`язком батьків. Судом встановлено, та сторонами не оспорюється, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає з позивачем за місцем його проживання окремо від відповідачки (а.с.13). Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання сина, то в межах заявлених позивачкем вимог за рішенням суду з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача аліменти на утримання дитини. Нормою ст. 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого а нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує матеріальне становище позивача, дитини та відповідачки. За вищевказаних обставин, з урахуванням встановленого законодавством обов`язку по утриманню дітей як матір`ю так і батьком, враховуючи визнання відповідачкою позовних вимог позивача та її добровільну згоду сплачувати аліменти у розмірі про який просить позивач, беручи до уваги вік дитини та пов`язане з цим розмір коштів потрібних на його утримання, з огляду на працездатний вік сторін, зокрема відповідачки, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача, стягнувши з відповідачки на його користь аліменти на утриманні сина в розмірі 1/4 частки з усіх її видів доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, по досягненню дитиною повноліття. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача та держави в межах задоволених вимог судові витрати. На підставі ст.ст. 56, 105, 112,113, 180-182 СК України,

Outcome: approved