Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та, з врахуванням позовної заяви у новій редакції, просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою та просила зняти їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до свідоцтва про право власності від 22.06.2006 вона є власником квартири [ADDRESS] . Разом з тим, зазначала, що на даний час у вищезазначеній квартирі окрім неї зареєстрований відповідач, який, в свою чергу, в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, крім того зареєстровано відповідачем сина [PERSON] . Вказує, що шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва 13.12.2018. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі порушує її право вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 02.09.2019 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 09.11.2020 до суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження. Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року провадження у справі було зупинено до набрання чинності рішенням суду у цивільній справі №760/23279/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя. 06.12.2021 на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Солом`янський районний відділ ГУ ДМС у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 11.10.2022 у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Солом`янський районний відділ ГУ ДМС у м. Києві, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовлено. Позивач в судове засідання 11.10.2022 не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Відповідач до суду 11.10.2022 не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Повідомлення про виклик відповідача до суду було була направлено судом за адресою реєстрації місця проживання відповідача, однак конверт повернувся до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Треті особи в судове засідання 11.10.2022 не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили. На день ухвалення рішення відзиву від відповідача та пояснень від третіх осіб до суду не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову у позові, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивачка, звертаючись до суду з позовом, вказала, що відповідно до свідоцтва про право власності від 22.06.2006 вона є власником квартири [ADDRESS] . Разом з тим, зазначала, що на даний час у вищенаведеній квартирі окрім неї зареєстрований відповідач, який, в свою чергу, в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, крім того зареєстрував свого сина [PERSON] . Вказує, що шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва 13.12.2018. За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у квартирі порушує її право вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, просила позов задовольнити. Так, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У свою чергу, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. При цьому, як зазначено у ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405, 406 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Як вбачається з матеріалів справи, на момент подачі позову, позивачка була власником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 22.06.2006. Як вбачається з матеріалів справи у квартирі дійсно зареєстровані сторони по справі. Разом з тим, як вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 04.11.2021 в справі № 760/23279/20 залишеною без змін постановою Верховного суду від 02.08.2022 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя задоволено. Визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] .. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Тобто на даний час встановлено, що квартира є спільною сумісною власністю сторін. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в позові до [PERSON] , який як співвласник має право на користування своїм майном. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Що стосується позовних вимог до [PERSON] суд зазначає, що він є сином відповідача, який є співвласником спірної квартири та виходячи з вищезазначених норм права, має право на користування спірною квартирою. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Відповідно до ч. ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 зазначеної статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до положень ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахування цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи, чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд констатує відсутність у справі будь-яких доказів, що підтверджують право позивача на звернення до суд з даними вимогами Таким чином, позивач не довів, що є тією особою, чиє право є порушеним . Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивач не довів порушення, невизнання або оспорювання своїх прав з блоку відповідача. Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини, ураховуючи положення ст. ст. 15, 16 ЦК України, суд дійшов висновку, що вимоги позову безпідставні, належним чином не доведені, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed