Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

У вересні\~2021\~року [PERSON] звернулась до\~суду із\~позовом,\~уточненим у\~подальшому до [PERSON] , посилаючись на те, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] , [INFO] , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянці по [ADDRESS] , що належали померлій на праві власності. Зазначала,\~що при\~житті,\~а саме\~21\~березня 2013\~року її бабуся\~- [PERSON] \~оформила на\~її ім`я\~,\~на той\~час її\~прізвище було\~ [PERSON] , нотаріально посвідчений заповіт, яким належне їй на праві власності майно заповіла їй. Вказувала, що 14 січня 2017 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на [PERSON] . При зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що померла [PERSON] при житті, а саме 14 лютого 2017 року оформила новий нотаріально посвідчений заповіт, яким належне їй на праві власності майно заповіла своій дочці [PERSON] ,\~яка після\~смерті[PERSON] прийняла спадщину за заповітом, щляхом звернення в установлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Стверджувала, що [PERSON] ніколи не говорила про намір змінити заповіт, складений на її ім`я, тим більше скласти інший заповіт на ім`я відповідачки, оскільки в останні роки, фактично вона та її родина опікувалися життям та побутовими потребами померлої. Крім того, усі питання, пов`язані із похованням [PERSON] , а також фінансове забезпечення цих питань були вирішені її родиною, безпосередньо її чоловіком [PERSON] . Позивачка зазначала, що у зв`язку з народженням дитини, з метою збереження комфортних умов життя бабусі, вона разом з родиною з 2017 року мешкали за іншою адресою але догляд за бабусею не припиняла. Вказувала, що відповідачка хоча і проживала з померлою, але будь-якої співучасті у догляді за [PERSON] не приймала. Вважає, що [PERSON] під час оформлення 14 лютого 2017 року нотаріально посвідченого заповіту на ім`я [PERSON] , не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, тому нотаріально посвідчений 14 лютого 2017 року заповіт на ім`я [PERSON] є недійсним. Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд визнати заповіт, укладений 14 лютого 2017 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Г.І., номер в реєстрі 85, недійсним. Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року у справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання, та витребувана копія спадкової справи щодо майна [PERSON] (т.1 а.с. 27-29). Ухвалою суду від 01 грудня 2021року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу - Рощіну Г.І. (т.1 а.с.58-60). Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року у справі до суду були викликані для допиту свідки (т.1 а.с. 62-63). Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року підготовче провадження у справі було закрите, справа призначяена до судового розгляду (т.1 а.с.178-179). Позивачка та її представник, діюча на підставі ордеру від 12 жовтня 2021 року, у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали через канцелярію суду заяву про відкладення. Представник позивача неодноразово надавала суду клоптання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням останньої за межами м. Одеси та Україхни, однак доказів на підтвердження даного факту суду не надала (т.1 а.с. 25, 183, 214, 218, 224, 226, 242, т. 2 а.с. 10, 18). Відповідач та її представник, діюча за ордером від 23 листопада 2021 року, в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Через канцелярію суду надала заяву, згідно якої просила суд відмовити в\~задоволенні позовних\~вимог у\~повному обсязі\~та розглянути\~справу за\~її відсутності Раніше надала відзив на позов, в обґрунтування якого зазначила, що посилання позивачки на те, що при оформленні заповіту на ім`я відповідачки, [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та їх наслідки, оскільки в цей період хворіла, не відповідає дійсності, оскільки за життя померла була цілком психічно здоровою людиною та не відзначалася поведінкою, яка характерна психічно нездоровій людині (т. 1 а.с. 38-40, 53, т. 2 а.с. 19). \~ \~ \~ \~Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рощіна Г.І. в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 192, 212, 215). З урахуванням того, що представник відповідачки, діючий на підставі ордеру від 21 жовтня 2021 року, раніше наполягав на розгляді справи за відсутності позивачки та її представника, які були повідомлені про дату, час і місце слухання справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності останніх (т. 1 а.с. 33). Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності представника позивача, який своєчасно і належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Отже, в зв`язку з неявкою позивачки та її представника в судове засідання без поважинх причин, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] (дівоче [PERSON] ) є рідною донькою відповідачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 73). 08 серпня 2009 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , та після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а.с. 74). 11 серпня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 75) 14 січня 2017 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а.с. 76). Встановлено, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 45, 144). 21 вересня 1977 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , та після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище [PERSON] 31 жовтня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, та після розірвання шлюбу [PERSON] було залишено прізвище [PERSON] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (т. 1 а.с. 115-117). Отже [PERSON] є рідною онукою [PERSON] . З матеріалів\~справи вбачається,\~що при\~житті,\~а саме\~21\~березня 2013\~року [PERSON] \~оформила на\~ім`я позивачки,\~нотаріально посвідчений\~заповіт,\~яким належне\~їй на\~праві власності\~майно заповіла\~ [PERSON] ( [PERSON] ) (т. 1 а.с. 6). Судом встановлено, що 14 лютого 2017 року [PERSON] оформила новий нотаріально посвідчений заповіт, яким належне їй на праві власності майно заповіла своєї дочці [PERSON] (т.1 а.с.138). Встановлено, що [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1 а.с. 5). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянці, що розташовані по [ADDRESS] та належали померлій на праві власності. Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є її рідна донька [PERSON] , яка прийняла спадщину, шляхом звернення в установлений законом строк до Малиновської нотаріальної контори у м. Одесі з заявою про прийняття спадшини від 01 липня 2021 року (т. 1 а.с. 133). З матеріалів спадкової справи вбачається, що 09 березня 2021 року [PERSON] звернулась до Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 68). Встановлено, що листом Державного нотаріуса Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси від 09 березня 2021 року, спадкоємців [PERSON] було повідомлено про посвідчення [PERSON] заповіту не на користь позивачки (т. 1 а.с. 99). 01 липня 2021 року Державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси своїм листом на ім`я [PERSON] , повідомив останню про те, що заповіт посвідчений державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори від 21 березня 2013 року за реєстровим номером 2-118, на підставі якого була подана нею заява про прийняття спадщини до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , скасований заповітом, посвідченим 14 лютого 2017 року за реєстровим №85 від імені [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 136, 138). Судом встановлено, що [PERSON] , свідоцтво про право на спадкове майно за заповітом, не отримала, оскільки позивачка надала державному нотаріусу заяву про те, що вона оскаржить останній заповіт в суді (т. 1 а.с. 145). З матеріалів\~справи вбачається,\~що ні\~позивачка,\~ні її\~представник в\~процесі підготовчого\~провадження,\~а також\~в процесі\~судового розгляду,\~клопотання про\~призначення посмертної\~судово-психіатричної\~експертизи не заявляли, тому суд розглядає справу на підставі тих доказів, які знаходятся в матеріалах справи. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Це право тісно пов`язано з особою, а тому вчинення заповіту через представника не допускається. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Загальні вимоги до форми заповіту згідно з нормами ст. 1247 ЦК такі: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Цивільний Кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У ст. 1248 ЦК передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно, з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. З матеріалів\~спадкової справи\~вбачається,\~що [PERSON] \~складала заповіт\~від 14 лютого 2017 року у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рощіної Г.І., за місцем свого проживання, де остання їй пояснила всі права, неодноразово наголосила на них, встановила її особу, дієздатність (т. 1 а.с. 138). Зі змісту заповіту від 14 лютого 2017 року вбачається, що [PERSON] особисто підписала прочитаний у голос заповіт. Таким чином, суд прийшов до висновку, що при складанні заповіту були дотримані всі необхідні умови і заповіт по формі та змісту відповідає вимогам закону. Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження твердження позивачки стосовно того, що [PERSON] при складанні заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі. З пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні під присягою, також не вбачається, що [PERSON] була психічно хворою людиною та не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, навпаки ззначали те, що померла усвідомлювала значення своїх дій і вони відповідали її волевиявленню (т. 1 а.с. 238, 239, 240, 241, т. 2 а.с. 1, 2-5). Відповідно до норм ч. ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] відповідачка прийняла спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у неї виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Суд вважає, що при укладенні заповіту, волевиявлення [PERSON] було вільним, відповідало її волі, так як вона бажала залишити все своє майно своій дочці [PERSON] , відповідачці у справі. Доказів того, що померла [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, суду не надано. Твердження позивачки щодо того, що заповіт повинен бути визнаний недійсним є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Згідно з роз`ясненнями п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюється загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України не має відповідного правила. У книзі шостій ЦК України, а саме у ст. 1247 та ст. 1248 визначені загальні вимоги до форми заповіту та посвідчення заповіту нотаріусом, а у ст. 1257 визначені підстави, з яких заповіт може бути визнаний недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у судовому засіданні не було доведено, що приватним нотаріусом були допущені навмисні порушення діючого законодавства при посвідченні заповіту [PERSON] , які можуть бути підставою для визнання його недійсним, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях позивачка та її представник розпорядилися на власний розсуд. Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній матеріалами. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 908,00 грн., який сплачений позивачкою при зверненні до суду.

Outcome: dismissed