Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого просить припинити за нею право власності на автомобіль «Мерседес Віто», Легковий-В, державний номер [NUMBER] , визнати за [PERSON] право власності на автомобіль «Мерседес Віто», Легковий-В, державний номер [NUMBER] та стягнути з [PERSON] компенсацію вартості 1\\2 частки у спільному майні подружжя (автомобіля «Мерседес Віто», Легковий-В, державний номер [NUMBER] та автомобіля «Шевролет Лачетті», Легковий Хетчбек-В, державний номер [NUMBER] ) в загальному розмірі 270 000 гривень. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що сторони у справі перебували у шлюбі, який був розірваний 30.10.2017 р. на підставі рішення Солом`янського районного суду м.Києва. За час перебування у шлюбі ними було придбано два автомобілі: «Мерседес Віто», Легковий-В, державний номер [NUMBER] , «Шевролет Лачетті», легковий Хетчбек-В, державний номер [NUMBER] . Позивач зазначає, що автомобіль «Мерседес Віто» д.н. [NUMBER] , який зареєстрований на її ім`я, відповідач залишив у своєму користуванні і використовує його у підприємницькій діяльності. Позивач просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача Ѕ частину вартості автомобілів, придбаних у шлюбі, в якості компенсації її частки. 22.07.2020 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва було відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що у користуванні позивачки залишився автомобіль «Шевролет Лачетті», легковий Хетчбек-В, державний номер [NUMBER] , який рівний за вартістю автомобілю «Мерседес». Крім того, відповідач зазначив, що позивач не довела належним чином дані про вартість транспортних засобів. 25.02.2021 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду позивач підтримала позовні вимоги і обгрунтування позову, просила його задовольнити, зазначаючи, що автомобіль «Шевролет» зареєстрований на праві власності за відповідачем, а транспортний засіб «Мерседес» знаходиться в його фактичному користуванні і використовується у підприємницькій діяльності. Оскільки це є неподільні речі і між сторонами склались неприязні стосунки, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію вартості її частки у спільномуу майні подружжя, припинивши її право власності на автомобіль «Мерседес» та визнавши його за відповідачем. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, доказів, що підтверджують поважність причин неявки суду надано не було. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами цивільної справи. Однак, суду не надано доказів неможливості вчинення зазначених дій до судового розгляду. Зазначені дії суд розцінив як зловживання правом з боку відповідача з метою затягування судового розгляду, та вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність відповідача, враховуючи заперечення, викладені у письмовому відзиві. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був розірваний на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 30.10.2017 р. За час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль «Мерседес Віто», Легковий-В, державний номер [NUMBER] , який знаходиться на момент розгляду справи у фактичному користуванні відповідача, однак зареєстрований на праві власності за [PERSON] , а також автомобіль «Шевролет Лачетті», легковий Хетчбек-В, державний номер [NUMBER] , що на праві власності зареєстрований за [PERSON] , однак знаходиться у [PERSON] . Позивач звернулась до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації Ѕ частини вартості автомобілів, що є спільним майном подружжя в розмірі 270000 гривень та визнання за відповідачем права власності на транспортні засоби. За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте ним, нею за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Згідно з ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідач не оспорював належність на праві спільної сумісної власності подружжю придбаних транспортних засобів, а отже суд виходить із принципу презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та визнає, що автомобіль «Мерседес Віто», Легковий-В, державний номер [NUMBER] , автомобіль «Шевролет Лачетті», легковий Хетчбек-В, державний номер [NUMBER] є спільним майном подружжя. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації і не потребує згоди іншої сторони. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц. Звертаючись до суду, позивач просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію в розмірі 270000 гривень, що становить Ѕ частину вартості двох автомобілів. Вартість автомобіля визначена згідно відомостей про продаж автомобілів, розміщених в мережі Інтернет, які є аналогічними за своїми характеристиками. Відповідно до відомостей Інтернер ресурсу «Авто Ріо» найнижча вартість автомобіля «Мерседес Віто», Легковий-В, 2007 р. випуску становить 13000 доларів США, а автомобіля «Шевролет Лачетті», Легковий Хетчбек-В, 2008 р. випуску становить 6200 доларів США. З врахуванням курсу долара США до курсу національної валюти, встановленого НБУ, який позивач просить визначити станом на 01.02.2021 р., загальна вартість автомобілів складає 540096 гривень. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача на те, що позивачем не доведена вартість автомобілів, оскільки в порушення вимог ст.81 ЦПК України з боку відповідача не надано будь-яких доказів на спростування відомостей про вартість транспортних засобів, яка визначена позивачем, а також з боку відповідача не заявлялось клопотання про призначення у даній справі судової автотоварознавчої експертизи для визначен6ня вартості спірного майна. Враховуючи викладені обставини, беручи до уваги досліджені судом письмові докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обгрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.

Outcome: approved