Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної авіаційної служби України (далі - відповідач) про відшкодування моральної шкоди у розмірі 900 000, 00 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача понесенні нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 52000,00 грн. та витрати на проведення психологічної експертизи у розмірі 17 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.05.2020 справа №826/1001/16, ураховуючи рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 27.12.2017 та Київського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2018 року у справі №826/1001/16, визнано протиправним та скасовано наказ від 25.12.2015 року №447 о/с про звільнення позивача з посади начальника відділу правового забезпечення Державної авіаційної служби України, поновлено позивача на вказаній посаді з 26.12.2015. Однак, станом на день звернення до суду з позовом, відповідач ігнорує судове рішення, яке набрало законної сили та підлягає безумовному виконанню, а саме: не поновлює позивача на посаді начальника відділу правового забезпеення Державної авіаційної служби України. Верховним Судом встановлено факт незаконності рішення про звільнення [PERSON] керівництвом державного органу, однак, позивач не поновлена на посаді, також вказує, що наслідок незаконного звільнення спричинено їй значну моральну шкоду. Відтак, факт заподіяння моральної шкоди є доведеним та очевидним, оскільки є наслідком протиправних дій Державіаслужби. Зокрема, позивач пов`язує вказані протиправні дії відповідача з приниженням честі, гідності та ділової репутації, а також порушенням нормальних життєвих зв`язків, що спричинило неможливість продовжувати активне громадське життя державного службовця. Також, позивач стверджує про душевні страждання, погіршення матеріального забезпечення та погіршення самопочуття, а також, про порушення стосунків з оточуючими людьми. Наголошує також на тяжкості вимушених змін, значного часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану до незаконного звільнення. Виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, позивач, вважає обґрунтованим розмір заподіяної моральної шкоди і просить стягнути на її користь 150 мінімальних заробітних плат, що станом на день звернення до суду складає 900 000 грн. Ухвалою суду від 11.11.2021 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 07.12.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити. Вказав, що позивачем не доведено наявність заподіянної моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювачем, наявність причино-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача. Також в позові не наведено, з яких міркувань позивач виходила визначаючи розмір матеріальної шкоди та якими доказами це підтверджується. Висновок есперта №780/10/2021, наданий позивачем не може бути належним доказом, оскільки наданий ТОВ "Експертно-дослідна служба України", що не входить до переліку суб`єктів судово-експертної діяльності. 06.01.2022 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив в якій, зокрема, вказано, що у відзиві не спростовано доводи та аргументи, викладенні у позовній заяві. На підставі ухвали суду від 12.01.2022 прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначено справу до розгляду по суті. 29.09.2022 року до суду від відповідача надійшли пояснення по суті позовних вимог, а саме: стосовно висновку есперта, який на переконання відповідача не відповідає вимогам Закону України "Про судову експертизу". Суд при ухваленні рішення у справі аргументи, наведені предстаником відповідача у поясненнях не бере до уваги, адже усі пояснення, аргументи, міркування по справі необхідно подавати у заявах по суті, в той як подані письмові пояснення у відповідності до ст. 174 ЦПК УКраїни не є заявою по суті, а відтак не підлягаю дослідженню судом. Суд, в порядку ч. 5 ст. 174 ЦПК України не надавав відповідачу дозволу на подання додаткових пояснень щодо окремих питань, а тому не вбачає підстав надавати оцінку аргументам, викладеним у додаткових поясненнях відповідача. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду у справі №761/16124/15-ц. Також, відповідач, скористався правом подання клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката позивача, та вважає за необхідне зменшити їх розмір до 500 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засідання проти позову заперечила та просила у його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін у справі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 9 квітня 2008 року позивач прийнята на державну службу та з 13 травня 2014 року позивач проходила службу в ДАСУ, 15 грудня 2014 року призначена на посаду начальника відділу правового забезпечення, що належить до посад державної служби. Наказом т.в.о. голови Державіаслужби від 25 грудня 2015 року № 447 о/с позивача звільнено з посади начальника відділу правового забезпечення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України та статті 14 Закону України «Про державну службу» за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2017 №826/1001/16 визнано протиправним та скасовано вищезазначений наказ на звільнення; поновлено позивача на посаді начальника відділу правового забезпечення Державної авіаційної служби України з 26.12.2015 року; стягнуто на користь позивача з Державної авіаційної служби України 204603,39 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2018 у справі № 826/1001/16 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.12.2017 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача, поновлення на посаді, - залишено без змін. Верховний Суд, у постанові від 13.05.2020 №826/1001/16, залишив вказане рішення без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, незаконне звільнення позивача з посади державної служби, а також обов`язок відповідача поновити на посаді, є преюдиціальним фактом, та не підлягає доказуванню. У зв`язку з визнанням протиправним та скасування наказу на звільнення позивача, відповідач, має обов`язок поновити позивача на посаді державної служи, а саме начальника відділу правового забезпечення Державної авіаційної служби України з 26.12.2015 року, однак вказаний обов`язок ігнорує. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій з боку керівництва Державіаслужби України завдано моральну шкоду, що підтверджується фактом визнання судом незаконності її звільнення. Відповідно до Висновку експерта №780/10/2021 від 27.10.2021, складеного за результатами проведення психологічної експертизи: у позивача є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які негативно впливають на активне соціальне функціонування її як особистості та виникли внаслідок незаконного звільнення та порушення її прав з боку керівництва Державної авіаційної служби України; позивачу завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджується за справою; можливий розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених позивачу, становить 500000 гривень. Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові по справі справа № 910/11621/16 від 02 липня 2020 року, відзначає, що за змістом частини четвертої статті 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, «...3 огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанцій, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди...». Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. На підставі ч.1, ст. 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський Суд з прав людини у рішеннях у справах «Рисовський проти України» № 29979 від 20.10.2011 року, «Антоненков та інші проти України» № 14183/02, від 22.11.2005 року, вказував, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть, якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Протиправність дій відповідача встановлена рішенням суду в адміністративній справі і ця обставина, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає. При цьому, будь-яких доказів того, що постанова Верховного Суду від 13.05.2020 справа №826/1001/16 була виконана Державною авіаційною службою України, а саме: поновлено позивача на посаді державної служби, відповідачем суду не надано. Європейський суд з прав людини неодноразово визнавав «правомірні очікування» особи майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції. При цьому, Суд зазначав, що необхідно, щоб правомірне очікування мало більш конкретний характер, ніж просто надія, в його основі повинні знаходитися норма права чи правовий акт, наприклад, рішення суду (п. 75 постанови Великої палати Європейського суду з прав людини від 13.12.2016 року по справі «Белане Надь проти Угорщини», скарга №53080/13, п. 31, 32 рішення Суду від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України» заява N803/02). У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, «...засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося...». Судовий експерт, у наданому висновку наголошує, що незаконне звільнення, що спричинило порушення трудових прав [PERSON] з боку керівництва ДАСУ призвело до втрати можливості професійної реалізаціх та саморозвитку її особистості. Зокрема, світогляд підекспертної під тиском обставин звузився на трамувальній ситуації, що продовжує проглинати її соціальні та емоційні ресурси. У [PERSON] , є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають, активному соціальному функціонуванню її як особистості й виникли в результаті обставин, що досліджуються за справою. Експерт, вважає, що орієнтовна сума грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених [PERSON] , може становити 500 000 тисяч гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Заперечення відповідача щодо неналежності доказів, зокрема експертного висновку, не можуть бути взяті до уваги, оскільки висновок експерта № 780/10/2021 підготовлений та підписаний [PERSON] , яка має вищу психологічну освіту, є атестованим судовим експертом за спеціальністю «Психологічні дослідження» (свідоцтво експерта № 48-21/П) від 09.09.2021 року, термін дії 01.09.2024 року). Як убачається зі змісту вказаного висновку, експерт обізнана про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що узгоджується з ч.7 ст.102 ЦПК України. З клопотанням про призначення повторної експретизи відповідач до суду не звертався. За наведених обставин, суд вважає, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини, не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу моральної шкоди, хоча це і є процесуальним обов`язком відповідача, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Европейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд враховує й те, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №752/17832/14-ц, вказала про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Суд, враховує й те, що розмір моральної шкоди визначений експертом орієнтовно, зокрема, суд може зменшити, або збільшити розмір заподіянної моральної шкоди задля розумного задоволення потреб потерпілої особи. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що судом встановлено, що внаслідок дій саме відповідача було спричинено моральну шкоду, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід стягнути з Державної авіаційної служби України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 450 000,00 грн. Стосовно стягнення витрат на професійну правову допомогу, з урахуванням клопотання представника відповідача про зменшення їх розміру, суд вказує наступне. Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до чч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом паяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до чч. 4,5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом АБ «Грінцов та Партнери» та позивачем, укладено Договір про надання правової допомоги від 11.05.2021 року. Відповідно до додатку № 1 до договору про надання правової допомоги та виписок по рахунку від 05.09.2022 року, вбачається, що позивач понесла витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правової допомоги на загальну суму 52000,00 грн. Крім того, згідно платіжного документа №0.0.2278303936.1 від 23.09.2021 року, позивач, здійснила сплату коштів в розмірі 17 000 грн. за проведення психологічної експертизи за договором про надання послуг від 16.09.2021 року, який міститься в матеріалах справи. Верховний Суд у додатковій постанові у справі №201/14495/16-ц від 30.09.2020, провадження №61-22962св19, зазначив, що підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, її розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19). Враховуючи клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу понесених позивачем, а також беручи до уваги складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, враховуючи ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про зменшення розміру понесених витрат позивачем на правову допомогу до розміру 25 000, 00 грн. Суд,

Outcome: partial