Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути із ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 07.12.2021 р. по 16.05.2022 року у розмірі 39113,80 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона перебувала у трудових відносинах з ДП «ЛДЗ«ЛОРТА» та 06 грудня 2021 року звільнена з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з посади начальника лабораторії відділу головного метролога. Однак, у день звільнення роботодавець не виплатив усіх належних їй сум, а саме: заборговану заробітну плату за період травень-листопад 2021 року, індексацію, компенсацію за 13 днів невикористаної відпустки та вихідну допомогу на загальну суму 21411,45 грн. Фактичний розрахунок відповідач здійснив лише 16.05.2022 року. У результаті невчасного розрахунку при звільненні у позивача виникло право на отримання середнього заробітку. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12.09.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач подав суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у позові, покликаючись на те, що ст.117 КЗпП України визначено, що середній заробіток виплачується працівникові за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Крім цього, вказав, що розмір середнього заробітку в сумі 39113,80 грн. є неспівмірним з виплаченими позивачу коштами у розмірі 21411,45 грн. Також, вказує, що позивач пропустила тримісячний строк для звернення до суду. Відповіді на відзив позивач не подала. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення /виклику/ сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» та 06 грудня 2021 року звільнена за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України /наказ № 302к від 06 грудня 2021 року/, що стверджується копією трудової книжки /а.с.7-8/. Згідно довідки №14 виданої ДП ЛДЗ «ЛОРТА» [PERSON] , заборгована заробітна плата становить: за травень - 1357,12 грн., за червень - 3227,07 грн., за липень - 1675,70 грн., за серпень - 4783,11 грн., за вересень - 678,55 грн., за жовтень - 1506,72 грн., за листопад - 1693,54 грн. Розрахункові за грудень - 6489,64 грн. (заробітна плата, невикористана відпустка, вихідна допомога і індексація). Загальна сума - 21411,45 грн. /а.с.9/. Із поточної виписки за контрактом з банківського рахунку [PERSON] вбачається, що фактичний розрахунок шляхом зарахування розрахункових з червня 2021 року у сумі 21411,45 грн. здійснено 16.05.2022 року /а.с.10-11/. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відтак, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати у нарахованому розмірі. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець недоведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно довідки №14, виданої ДП ЛДЗ «ЛОРТА» [PERSON] , середньоденна заробітна плата без урахування податків та зборів (ПДФО та військовий збір) становить 355,58 грн. Як вбачається із поданого позивачем розрахунку середнього заробітку станом на 16.05.2022 року, який не спростовано відповідачем, розмір такого становить 39113,80 грн. (без ПДФО і ВЗ) та розрахований за формулою: 355,58 грн. (середньоденна заробітна плата) х 110 (кількість робочих днів за період з 07.12.2021 р. по 16.05.2022 р.) Відтак, судом встановлено порушення відповідачем прав позивача щодо своєчасного розрахунку при звільненні та виникнення у позивача права на звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Разом з тим, статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також, у даному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №61-590св17 від 16.01.2018р. Представник відповідача у поданому відзиві вказав про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду із даним позовом. Як вбачається із матеріалів справи, день фактичного розрахунку із позивачем є 16.05.2022 року, із даним позовом позивач звернулася до суду 08.09.2022 року, позовна заява датована - 06.09.2022 року. Відтак, позивач пропустила встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який закінчився 18.08.2022 року, поважних причин такого не вказала та не просила суд поновити такий строк. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивач пропустила тримісячний строк звернення до суду, оскільки остаточний розрахунокбуло проведено 16.05.2022 року, про що їй було відомо, а відтак, позовні вимоги про стягнення коштів за затримку остаточного розрахунку при звільненні в порядку ст.117 КЗпП України, не підлягають до задоволення в зв`язку з пропуском нею строку звернення до суду. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено повністю, відповідач не подав докази про розмір витрат у зв`язку із розглядом справи, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат між сторонами.

Outcome: dismissed