Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2006 року. 19 липня 2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] та про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, в розмірі 7000 гривень на кожну дитину, щомісячно, до досягнення ними повноліття. Посилається на те, що спільне життя між ними не склалося, в сім`ї почали виникати часті конфлікти та сварки, через які вони перестали проживати як подружжя понад два роки. Спільне господарство не ведеться. Відповідач як батько дітей відмовляється брати участь в утриманні дітей. Інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні немає. Просить справу розглянути в її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2\~ст.\~247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Згідно до вимог статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 та ст. 25 цього ж Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Із статті 56 СК України убачається, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 статті 105 СК шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У пункті 10 постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року роз`яснено, що передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Статтею 112 сімейного кодексу передбачено, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони втратили почуття любові та поваги однин до одного. Це підтверджується тим, що через різні характери, погляди на життя та істотну різницю в віці, між ними між ними часто виникали сварки. З листопада 2020 року проживають окремо. Відповідач належним чином повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, але жодного разу в судові засідання не з`явився, жодного заперечення по позову не подавав, що свідчить про відсутність у нього якоїсь зацікавленості стосовно збереження шлюбу, а отже і про відсутність підстав для надання сторонам строку для примирення. \~ \~ \~ \~Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сім`я розпалася остаточно, а цей шлюб існує лише формально і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які перебувають на утриманні позивачки. Це стверджено свідоцтвом про народження дітей, довідкою Тересвянської селищної ради та актом обстеження матеріально-побутових умов, з яких вбачається, що [PERSON] разом з сім`єю проживає у квартирі батьків. На її утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей. В листопаді 2020 року [PERSON] виїхав на сезонні роботи за межі країни і до сьогоднішнього дня не повернувся. Згідно до вимог ч. 1\~ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства"\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною\~Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Згідно до вимог\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повнолітнього віку. Відповідно до ч.1 ст. 183\~СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.\~\~ Пунктом 17\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"\~звернуто увагу суддів на те, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3\~ст. 181 СК\~аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7\~ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2\~ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до\~Закону України "Про виконавче провадження"\~він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Порядок стягнення аліментів визначено у\~Законі "Про виконавче провадження", а також у статтях\~194 - 197,\~274 СК. Зважаючи на вказані вимоги закону аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід) чи навпаки такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивачки, яка сама виховує неповнолітніх дітей, відсутність у неї будь-якого нерухомого чи цінного рухомого майна. З приписів\~Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік"\~убачається, що з 01 липня 2022 року для дітей віком від 6-ти до 18-тти років встановлено прожитковий мінімуму розмірі 2744 гривні, а з 1 грудня - 2833 гривні. Середня заробітна плата по Україні станом на січень 2022 року становила 14577 грн, а по Закарпатській області -\~12115 гривень. Відомостей про непрацездатність чи наявність у нього на утриманні інших осіб відповідач суду не надав. Тому суд вважає що відповідач, який є молодим за віком, працездатним, має можливість працювати, у тому числі і за кордоном, на обліку у центрі зайнятості не стоїть, інших непрацездатних осіб на утриманні не має, у змозі заробити суму, яка дасть йому можливість сплачувати на утримання своїх дітей аліменти в розмірі по 2500 гривень на кожну дитину у місяць, щомісячно, до досягнення ними повноліття. Доказів, що відповідач в змозі сплачувати аліменти на утримання кожної дитини по 7000 гривень позивачка суду не надала. У відповідності\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати слід покласти на відповідача. За таких обставин,

Outcome: partial