Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Полтавської міської ради, про визнання права власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,5984 га, що знаходиться в с. Циганське Полтавського району Полтавської області. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 31 березня 2003 року Кіровською сільською радою Полтавського району Полтавської області було прийнято рішення № 31 про приватизацію земельних ділянок, зокрема, про передачу безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Циганське площею 0,60 га. Позивачем було замовлено технічну документацію на землю та отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №059587 згідно якого він є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5974 га в с. Циганське Полтавського району Полтавської області. Але зараз, з метою укладення та реєстрації договору оренди на земельну ділянку, стало відомо, що державний акт не зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та, відповідно, не має дати реєстрації. В такому вигляді державний акт вважається не дійсним, а право власності позивача на земельну ділянку не зареєстрованим. За таких умов позивач не має можливості розпоряджатися власного земельною ділянкою. Про те, що земельна ділянка належить позивачу свідчить вище назване рішення сільської ради та виготовлена на підставі цього рішення технічна документація на земельну ділянку. Але з незрозумілих причин, державний акт, що виданий позивачу не зареєстрований, а це унеможливлює зараз зареєструвати земельну ділянку в Державному земельному кадастрі. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Позивач не може будь-яким іншим шляхом окрім судового вирішити спірне питання. Відповідно до п.4.1; п. 4.4 Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 22.06.2009 за № 325, внесення змін, виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається. Також не можливо внести зміни чи виправлення до державного акту, оскільки державні акти вже не є правоустановчими документами на землю, вищеназвана Інструкція втратила чинність 01.01.2013 року. В судове засідання позивачка та його представник адвокат Савчук О.В. не з`явилися, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримав та прохав задовольнити. Представника відповідача Полтавської міської ради у судове засідання не з`явився, надавши відзив на позов у якому просив відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено судом, 31 березня 2003 року Кіровською сільською радою Полтавського району Полтавської області було прийнято рішення № 31 про приватизацію земельних ділянок, зокрема, про передачу безоплатно у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Циганське площею 0,60 га. Позивачем було замовлено технічну документацію на землю та отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №059587 згідно якого він є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5974 га в с. Циганське Полтавського району Полтавської області. Але зараз, з метою укладення та реєстрації договору оренди на земельну ділянку, стало відомо, що державний акт не зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та, відповідно, не має дати реєстрації. В такому вигляді державний акт вважається не дійсним, а право власності позивача на земельну ділянку не зареєстрованим. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право на земельну ділянку - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч.9 ст. 21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 01 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до ДЗК із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 01 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів. Відомості про розподіл земель за формами власності і видами речових прав вносяться до ДЗК відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З 01 січня 2013 року земельні ділянки як об`єкти права реєструються в ДЗК, а права на них (власності, користування тощо) - у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація прав щодо земельної ділянки можлива лише за умови, що таку ділянку зареєстровано в ДЗК. Земельна ділянка позивача потребує внесення до Державного земельного кадастру але саме за відсутності належним чином зареєстрованого права власності на землю це зробити не можливо. Отже, за даних умов, державний акт позивача є недійсним, а підтвердити право власності на землю і в подальшому зареєструвати його можливо лише за рішенням суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В даному випадку позивач є фактичним власником земельної ділянки і щороку нею користується за призначенням. Таке право йому було надане рішенням сесії Кіровської сільської ради від 24.03.2003 року. Згідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Частиною 2 статті 90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. На підставі викладеного суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved