Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

В листопаді 2021 року позивач Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного договору. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є постачальником теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . Зазначене нежитлове приміщення відповідача знаходиться у багатоповерховому житловому будинку, підключеному до централізованої системи опалення. У зв`язку із тим, що відповідач [PERSON] не проявляв власної ініціативи на укладання договору, 20.01.2021 року позивач звернувся до нього з листом за вих. 290/30 з проханням укласти договір купівлі-продажу теплової енергії як власника приміщення. Лист було направлено на адресу: [ADDRESS] та отримано відповідачем 18.02.2021 року, однак [PERSON] підписаний договір не повернув, відповіді на листа не надав. Позивачем в період часу з 01.10.2013 по 14.04.2021 здійснювалось постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] . Згідно до розрахунку споживання теплової енергії за вказаною адресою було поставлено теплову енергію на загальну суму 99736,26 гривень, при розрахунку наданих позивачем послуг застосовувались тарифи, передбачені для групи «інші споживачі». Враховуючи вказане, АТ «Криворізька теплоцентраль» просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 99736,26 грн. за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного договору та понесені судові витрати в сумі 2270,00 грн. 14 грудня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу надано строк для подання відзиву на позов 15 днів з дня вручення ухвали. 14 січня 2022 року розгляд справи відкладений у зв`язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 16 травня 2022 року розгляд справи був відкладений на підставі клопотання відповідача. 08 липня 2022 року розгляд справи відкладений на підставі клопотання представника позивача. 14 липня 2022 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази використання [PERSON] нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] для здійснення господарської діяльності за період з жовтня 2013 року по квітень 2021 року, що слугувало б підставою для розгляду справи за правилами господарського судочинства. У додаткових поясненнях від 10 серпня 2022 року, представник позивача зазначив, що вимоги відповідача про розгляд справи в господарському провадженні є необґрунтованими, оскільки відповідачем не було надано належних доказів здійснення ним господарської діяльності у нежитловому приміщенні, на яке нарахована заборгованість. Крім того, вказане приміщення придбане відповідачем як фізичною особою. Також, надані відповідачем документи також не доводять факту здійснення [PERSON] господарської діяльності у цьому приміщенні впродовж спірного періоду. Крім того, долучені фотографії приміщення не є допустимим доказом у справі відповідно до вимог ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. В подальшому 17.1 0.2022 надала суду заяву в якій просила суд розглянути справу у її відсутність, позов задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом\~встановлено,\~\~що нежиле приміщення за адресою [ADDRESS] , перебуває на обслуговуванні у Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» відповідно до рішення Виконавчого комітету Криворізької міської Ради № 343 від 12.10.2011 року «Про надання згоди на передачу окремих об`єктів теплопостачання Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до державного підприємства «Криворізька теплоцентраль», а саме об`єкти теплопостачання у Довгинцівському, Жовтневому, Інгулецькому та Саксаганському районах міста. \~ \~ \~ \~Відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить нежиле приміщення 55 будинку [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 235362614 від 03.12.2020. (а.с. 17) Згідно з копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8452956 від 26.09.2005 року, право власності на нежиле приміщення за вказаною адресою належить [PERSON] з 26.09.2005 року. (а.с. 85,86) Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі Реєстр), позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем з 20.09.2002 року, (запис в Реєстрі від 16.02.2006 року № 22270170000016724). (а.с. 84) Це підтверджується також копією Витягу з Реєстру від 25.07.2022 року. (а.с. 104) Факт надання теплової енергії позивачем\~підтверджено рішеннями виконавчого комітету Криворізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону у період з 2013 по 2021 рік, а також актами, складеними представниками АТ\~«Криворізька теплоцентраль»\~про подання та припинення постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-40) Відповідно до Розрахунку споживання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] , який міститься в матеріалах справи, за період з 01.10.2013 по 14.04.2021 роки позивачем було поставлено теплову енергію на загальну суму 99736,26. (а.с. 41-43) Позивачем на адресу відповідача направлено лист за вих. № 290/30 від 20.01.2021 року з двома екземплярами проекту договору купівлі-продажу теплової енергії № 1969 з проханням у 20-ти денний термін з моменту отримання листа підписати договори, один з яких повернути на адресу позивача. (а.с. 5, 7-16) Згідно з копією поштового повідомлення лист було отримано відповідачем 18.02.2021 року. (а.с. 6) Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Отже, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору судом іншої юрисдикції. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 цього Кодексу. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 50 ЦК України). Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14.03. 2018 року у справі № 2-7615/10, від 05.06.2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 14.11.2018 року у справі № 335/11807/16-ц, від 03.07.2019 року у справі № 486/836/18 дійшла висновку, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах. \~Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, [PERSON] є суб`єктом підприємницької діяльності з 20.09.2002 року та перебуває на обліку Криворізької Північної ДПІ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з 23.09.2002 року. Одним із основних видів господарської діяльності відповідача є надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна. (а.с. 104-105) Разом з тим, вказане нежитлове приміщення набуто у приватну власність [PERSON] як фізичною особою. (а.с. 17) З наданого відповідачем копії договору оренди приміщення вбачається, що нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] було передано відповідачем у користування ФОП [PERSON] з 10.01.2022 року (а.с. 103). Наявність договору не доводить факту здійснення відповідачем господарської діяльності у вказаному приміщенні, крім того, договір укладений поза межами періоду заборгованості. Надані відповідачем копії податкової декларації з плати за землю за 2022 рік (а.с. 106 - 107), податкової декларації платника єдиного податку ФОП за 1 квартал 2022 року та за 2021 рік (а.с. 108-111), платіжного доручення від 12.05.2022 року щодо сплати єдиного податку (а.с. 112), банківської виписки про зарахування орендної плати за 28.07.2022 рік щодо сплати за оренду вказаного приміщення за травень-червень 2022 року (а.с. 113) також не охоплюють спірний період, за який відповідачу була нарахована заборгованість, та не доводять факту здійснення останнім господарської діяльності за вказаною адресою. Відомості, що містяться в копії Акту розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, договору № 1 про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення від 10.01.2006 року (а.с. 114-118) також не є належними доказами ведення господарської діяльності відповідачем у вказаному нежитловому приміщенні у спірний період. Щодо наданих відповідачем фотографій приміщення суд погоджується з доводами представника позивача та зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами. За правилом ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до наведених положень оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора. Однак відповідачем не було дотримано вимоги чинного законодавства при наданні до суду роздрукованих фотографій вищевказаного приміщення, що унеможливлює визнання судом наданого доказу допустимим та здійснення оцінки такого доказу. Отже, належні докази використання цього приміщення відповідачем як ФОП для здійснення господарської діяльності у матеріалах справи відсутні. На підставі вищевказаного суд приходить до висновку, що спір, який виник між сторонами, за своїм суб`єктним складом та характером правовідносин підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. У цьому випадку предметом позовних вимог є стягнення з відповідача заборгованості з оплати послуг за спожиту теплову енергію по опаленню належного йому нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] за період 01.10.2013 по 14.04.2021 роки. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення, житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). В розумінні Закону України «Про теплопостачання» та Правил користування тепловою енергією № 1198, споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», серед основних обов`язків споживача є додержання вимог договору та нормативно-правових актів. Згідно положень п. 40 Правил користування тепловою енергією № 1198, споживач зобов`язаний дотримуватись вимог нормативно-технічних документів та договору, вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та даних правил. Положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. (п. 1 ч. 1 ст. 20, п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону, що втратив чинність та п. 1 ч. 1 ст. 7, п. 5 ч. 2 ст. 7 діючого Закону) Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке відповідно до ст.ст. 67, 68, 162 Житлового Кодексу України зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунку і встановлених тарифів. Відповідно до норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою КМУ України № 630 від 21.07.2005 року, що діяли на час існування спірних правовідносин, (далі Правила) - між позивачем та відповідачем виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по центральному опаленню. Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 18 Правил було передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Положеннями ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Тобто тягар утримання майна покладається на його власника. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Опалення нежилого приміщення, розташованого на першому поверсі багатоповерхового будинку \~за адресою: [ADDRESS] здійснюється через внутрішньобудинкову систему опалення, система опалення нежитлового приміщення відповідача є єдиною та невід`ємною частиною внутрішньобудинкових систем будинку, що свідчить про фактичне отримання відповідачем теплової енергії. Судовим розглядом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на момент направлення проєкту договору щодо надання комунальних послуг по теплопостачанню та фактичного надання таких послуг, власником нежитлового приміщення за вказаною адресою і споживачем комунальних послуг виступав [PERSON] як фізична особа та власник нежитлового приміщення. Також встановлено, що відповідач ухилявся від укладання договору на постачання теплової енергії. Відсутність договору між позивачем та відповідачем не позбавляє останнього обов`язку сплачувати комунальні послуги, пов`язані з утриманням майна, яке перебуває у його власності, користуванні, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують такі права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем. Такий висновок\~викладений у\~постанові Верховного\~Суду від\~07.02.2018\~року у\~справі № \~521/6969/15-ц. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За положеннями ст. ст. 901, 903 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно п. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 869 «Про забезпечення єдиного підходу для формування тарифів на житлово-комунальні послуги» та роз`яснення, наданого у листі Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.03.2015 року № 240/15/61-15, для оплати за теплову енергію до [PERSON] як власника нежитлового приміщення застосовано тариф - «інші споживачі». Так, АТ «Криворізька теплоцентраль» було поставлено теплову енергію до нежитлового приміщення відповідача, однак відповідачем зобов`язання по оплаті за надані послуги згідно з встановленими тарифами на теплову енергію здійснювалось неналежним чином. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за період бездоговірного користування послугою з централізованого теплопостачання з 01.10.2013 по 14.04.2021 року у [PERSON] виникла заборгованість перед АТ «Криворізька теплоцентраль» у розмірі 99736,26 грн. (а.с. 41-43). В січні 2021 року позивач звертався до відповідача з проханням укласти договір купівлі-продажу теплової енергії, як з власником приміщення, однак відповідачем було проігноровано пропозицію, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією листа. (а.с. 5-16) Отже, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність факту порушення відповідачем оплати за спожиту теплову енергію. Вирішуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 1,5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність, відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Перевіривши наведені позивачем розрахунки, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши суму заборгованості в межах трирічного строку позовної давності до моменту звернення позивача до суду із даним позовом з врахуванням наданих до суду розрахунків, тобто за період з 01 листопада 2018 року по 31.10.2021 року, що складає 36167,59 грн. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, а саме з відповідача підлягають стягненню 36167,59 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2270 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial