Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення від спадкування та визнання права власності на квартиру у порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, а саме квартиру [ADDRESS] , що належала померлій на праві власності. У встановлений законом строк позивачка звернулась до приватного нотаріуса КМНО Трач Г.М. із заявою про прийняття спадщини. Спадкоємцем І черги після померлої є її син [PERSON] , позивачка є спадкоємцем ІІ черги за законом. Із відповідною заявою про прийняття спадщини звернувся і відповідач [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса від 14.05.2021 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із поданням заяви про прийняття спадщини спадкоємцем І черги [PERSON] . При цьому позивачка вказує, що її сестра [PERSON] у серпні 2001 року перенесла хворобу - інсульт, була інвалідом І групи, перебувала тривалий час у безпорадному стані до дня своєї смерті, що підтверджується відповідними медичними документами, у зв`язку з чим потребувала постійного стороннього догляду. Проте відповідач протягом тривалого часу ухилявся від надання допомоги матері, відвідав її лише 2 рази - у 2001 році та у 2006 році. З того часу відповідач до матері не приїздив, не приймав участі в її лікування, не надавав їй матеріальної допомоги. Весь цей час хвороби сестри позивачка повністю здійснювала догляд за нею, матеріально утримувала, придбавала необхідні продукти, ліки, допомагала в отриманні медичної допомоги. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить усунути відповідача [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , а також визнати за позивачкою право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.06.2022 року задоволено клопотання позивача про призначення судової експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.08.2022 року провадження у справі відновлено. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник відповідача на початку судового розгляду позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідач проживає в іншій державі, не мав можливості приїздити до матері, але при цьому надавав матеріальну допомогу на придбання всього необхідного, а тому вважає, що підстав для усунення відповідача від права на спадкування немає. У подальшому представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. Але враховуючи те, що представник відповідача двічі не з`явився у судове засідання, причини неявки суд не визнає поважними, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи в його відсутність. Третя особа - приватний нотаріус Трач Г.М. - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своєму листі просить проводити розгляд справи в її відсутність. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивачка [PERSON] є рідною сестрою померлої [PERSON] що підтверджується матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , та є спадкоємицею ІІ черги за законом. Відповідач [PERSON] є рідним сином померлої [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи, та відповідно до спадкоємцем І черги за законом після її смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS] , що належала померлій на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності від 20.02.1997 року. В установлений законом строк позивачка та відповідач звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Трач Г.М. із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , у зв`язку з чим була відкрита спадкова справа № 08/2021. Постановою приватного нотаріуса КМНО Трач Г.М. від 14.05.2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] відмовлено, у зв`язку із наявністю у спадковій справі заяви про прийняття спадщини від [PERSON] , який є спадкоємцем І черги за законом. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідач повинен бути усунутий від права на спадкування за законом, оскільки її сестра [PERSON] у серпні 2001 року перенесла хворобу - інсульт, була інвалідом І групи, перебувала тривалий час у безпорадному стані до дня своєї смерті, що підтверджується відповідними медичними документами, у зв`язку з чим потребувала постійного стороннього догляду. Проте відповідач протягом тривалого часу ухилявся від надання допомоги матері, відвідав її лише 2 рази - у 2001 році та у 2006 році. З того часу відповідач до матері не приїздив, не приймав участі в її лікування, не надавав їй матеріальної допомоги. Весь цей час хвороби сестри позивачка повністю здійснювала догляд за нею, матеріально утримувала, придбавала необхідні продукти, ліки, допомагала в отриманні медичної допомоги. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно із статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається, як на підставу усунення відповідача від права на спадкування, на наявність обставин, визначених у ч. 3 ст. 1224 Цивільного кодексу України, а саме мотивує тим, що відповідач, як син спадкодавця, проживав окремо від матері, життям та здоров`ям матері не цікавився, будучи обізнаним про стан здоров`я матері, яка перебувала у важкому безпорадному стані тривалий час, не виконував своїх обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не надавав матеріальну та фізичну допомогу, що дає підстави для усунення відповідача, як спадкоємця першої черги за законом, від права на спадкування майна після смерті матері. Як вбачається з письмових матеріалів справи, у [PERSON] 12.08.2001 року мало місце гостре порушення мозкового кровообігу з подальшим розвитком у неї лівобічної геміплегії, у зв`язку з чим 14.11.2001 року вона була визнана інвалідом І групи безстроково, що підтверджується відповідними медичними документами. Наявне захворювання свідчить про те, що з моменту розвитку гострого порушення мозкового кровообігу 12.08.2001 року і до дня настання смерті [INFO] [PERSON] саме як інвалід І групи, не спроможна була забезпечувати умови свого життя та потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Вказане вище підтверджується Висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 29.07.2022 року. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до діючих нормативно-правових актів підставою для встановлення першої групи інвалідності є стійкі, значно вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або уродженим дефектом, що призводять до значного обмеження життєдіяльності людини, неспроможності до самообслуговування і викликають потребу в постійному, що не регулюються, сторонньому нагляді, догляді чи допомозі. До І групи інвалідності належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю нездатні до самообслуговування, потребують повного постійного стороннього догляду, допомоги або нагляду, абсолютно залежні від інших осіб або, які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування, потребують постійного стороннього догляду, допомоги або нагляду, залежні від інших осіб у забезпеченні життєво-важливих соціально-побутових функцій. Наведене вище свідчить про те, що будь-яка особа з І групою інвалідності безумовно потребує повного постійного стороннього догляду, допомоги або нагляду. Також факт перебування [PERSON] у безпорадному стані та потребування у зв`язку з цим постійного стороннього догляду був доведений і показами допитаного судом свідка [PERSON] . Що стосується обставин ненадання відповідачем допомоги матері, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, відповідач [PERSON] тривалий час проживає у Російській Федерації. Протягом хвороби матері з 2001 року приїздив до неї лише декілька разів - у 2001 році та у 2006 році. З того часу відповідач до м. Києва не приїздив. Також відповідачем не надавалася фізична чи матеріальна допомога матері, не перераховувалися грошові кошти на її лікування та утримання, не придбавалися необхідні речі, не вирішувалися питання щодо отримання нею медичної допомоги. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи і був доведений належними доказами у справі. Посилання представника відповідача на те, що відповідач востаннє приїздив до м. Києва у 2013-2014 роках, а також постійно надавав допомогу матері, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, стороною відповідача не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних фактів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено при розгляді справи, стороною позивача доведено наявність підстав для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України, що давали б підстави вважати, що відповідач умисно ухилявся від надання допомоги своїй матері, яка тривалий час хворіла і потребувала стороннього догляду та підтримки, оскільки жодних дій відповідачем вчинено не було. Враховуючи викладене вище та встановлені у справі обставини, суд вважає, що є всі підстави для усунення відповідача від права на спадкування після смерті матері [PERSON] . Що стосується позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, спадковим майном є квартира [ADDRESS] , що належала померлій [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.02.1997 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов"язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або із застереженням. Спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття незалежно від часу прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що за наявності умов одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі, вимога про визнання права на спадщину в судовому поряду не розглядається, однак, коли нотаріус відмовляє в оформленні відповідного свідоцтва на певний об"єкт спадкування, то особа може звернутися до суду для вирішення даного питання за правилами позовного провадження. З письмових матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем ІІ черги за законом після смерті [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Трач Г.М. від 14.05.2021 року у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено через подану відповідачем [PERSON] заяву про прийняття спадщини, як спадкоємцем І черги. Враховуючи те, що суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] про усунення від права на спадкування [PERSON] , нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою права власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для усунення відповідача від права на спадкування за законом та визнання за позивачкою права власності на спадкове майно. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судової експертизи у розмірі 5339, 00 грн. та по сплаті судового збору у розмірі 8905, 90 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved