Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Представник Останкова В.О. в інтересах АТ «Укрсиббанк», 09.06.2022 звернулася в суд з позовом про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] 802, 72 євро заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11069515000 від 02.11.2006. Позов обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 02.06.2006 укладено договір про надання споживчого кредиту №11069515000 від 02.11.2006, згідно умов якого позивач надав [PERSON] 15 000 євро кредиту, а відповідачка зобов`язалася щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти за користування таким у розмірі та в строки, передбачені кредитним договором, але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 02.11.2013, з метою забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобов`язань, 02.11.2006 із [PERSON] укладено договір поруки №56121. [PERSON] свої зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №11069515000 від 02.11.2006 належним чином не виконувала, у зв`язку із чим 14.05.2013 рішенням Сихівського районного суду м. Львова з відповідачів на користь позивача солідарно стягнуто 11\~471, 52 євро заборгованості за кредитом та нарахованими відсотками, а також 11\~174 грн. 73 коп. пені, всього з [PERSON] та [PERSON] стягнуто 130\~887 грн. 62 коп. Станом на 23.02.2022 залишається не виконаним рішення суду про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 8\~686, 55 євро та 481, 29 євро по нарахованих відсотках, а всього 10320, 03 євро. Просила, у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Укрсиббанк» 3% річних від суми, що підлягає стягненню за рішенням суду від 14.05.2013 за період з 24.05.2019 по 23.02.2022 у розмірі 802, 72 євро та судові витрати у справі. Ухвалою судді від 04.07.2022 провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Представник АТ «Укрсиббанк» Я.Гладиш у клопотанні від 04.10.2022 вимоги підтримав, просив про розгляд справи за його відсутності, заперечень щодо заочного розгляду справи, не висловив (а.с. 63. [PERSON] та [PERSON] , які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання 02.08.2022 та повторно 06.10.2022 не з`явилися, причини неявки не повідомили, відзиву не подали, тому згідно ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, про що не заперечив у клопотанні представник позивача (а.с. 50, 51, 60-62). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить наступного висновку. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 означеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, 02.11.2006 між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є АТ «Укрсиббанк», та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту №11069515000, за умовами якого товариство надало позичальнику кредит в сумі 15\~000 євро на строк до 02.11.2013 зі сплатою відсотків за користування кредитом шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 255 євро (пункти 1.1, 1.2 кредитного договору). З метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань згідно договору про надання споживчого кредиту №11069515000 від 02.11.2006, цього ж дня з [PERSON] укладено договір поруки №56121. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та видав позичальнику кредит. Відповідачка [PERSON] належним чином своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11069515000 від 02.11.2006 не виконувала, внаслідок чого станом на 10.01.2013 виникла заборгованість у розмірі 11\~471, 52 євро та 11\~174 грн. 73 коп., з яких 8 686, 55 євро - заборгованість за кредитом, 2\~784, 97 євро - заборгованість за відсотками, 8\~144 грн. 42 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту, 3\~030 грн. 31 коп. - пеня за прострочення сплати відсотків. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14.05.2013 з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача солідарно стягнуто 11\~471, 52 євро заборгованості за кредитом і нарахованими відсотками та 11\~174 грн. 73 коп. пені, а всього 130\~887 грн. 62 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. Відповідно до положень ст. 553 ЦК України ,\~за договором\~поруки поручитель\~поручається перед\~кредитором боржника\~за виконання\~ним свого\~обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Із змісту позовної заяви, інших матеріалів справи убачається, що на виконання рішення суду від 14.05.2013, відповідачами за період з 14.05.2013 по 24.05.2019 погашено заборгованість у розмірі 1\~151 43 євро та за період з 24.05.2019 по 23.02.2022 - 1 152, 25 євро, що розмір 3% річних на суму заборгованості у розмірі 10320, 03 євро, яка підлягає стягненню згідно вищеозначеного рішення суду за період з 24.05.2019 по 23.02.2022 з урахуванням часткового погашення заборгованості складає 802, 72 євро. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний на підставі ст. 625 ЦК України сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір 3% річних нарахованих на суму заборгованості у розмірі 10320, 03 євро, яка підлягає стягненню з відповідачів згідно рішення суду від 14.05.2013 за період з 24.05.2019 по 23.02.2022 складає 802, 72 євро. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок, відповідачами суду не представлено. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі Декрет № 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. З огляду на наведене, оцінивши наявні докази,

Outcome: approved