Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

І. Вимоги позову та стислий виклад позицій учасників справи. 28.12.2021 [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, та виселення з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (далі також - спірна квартира). Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , у якій зареєстроване місце проживання окрім неї, її двох синів, [PERSON] (відповідач 1) та [PERSON] , також без додержання правил реєстрації у спірній квартирі проживає співмешканка [PERSON] . [PERSON] (відповідач 2).Відповідачі останні п`ять років створюють їй неможливі умови для проживання у її власній квартирі: застосовують фізичне, економічне та психологічне насильство, а саме: словесні образи, нецензурна лайка, приниження, погрози фізичної розправи, залякування, знімання на відеоплівку та встановлення відеокамер без її згоди, використання житла та комунальних послуг майже без матеріальної участі у їх утриманні та оплаті, пошкодження, знищення її майна, тощо. З приводу конфліктів та систематичного порушення правил співжиття, позивачка неодноразово зверталася до поліції за захистом своїх особистих немайнових та майнових прав, оскільки боїться за свою безпеку, життя, здоров`я та майно. Правовою підставою своїх вимог позивачка зазначає норми статей 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, статей 9, 150, 156, 157, 116 ЖК Українського РСР. Відповідач [PERSON] позов не визнав пославшись на те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували її доводи, а викладені в позовній заяві аргументи не відповідають дійсним обставинам справи. Пояснив, що в спірній квартирі проживає з самого дитинства, і це є його єдиним житлом. Комунальні платежі сплачує самостійно, та утримує квартиру, проводячи за власний кошт поточний ремонт. Підтвердив, що його дружина [PERSON] , дійсно проживає в квартирі з 2012 року. Вони займають для проживання одну кімнату загальною площею 12.3 м.кв. Домовленості щодо проживання [PERSON] в квартирі були досягнуті із власником [PERSON] усно, та без жодних обмежень та застережень, а також встановлення строків проживання в квартирі. Посилання позивачки на те, що існувала домовленість із відповідачами що вони будуть проживати тимчасово та скоро поїдуть до Італії не відповідають дійсності. Жодних доказів позивачка з даного приводу не наводить. Він та відповідачка 2 правила співжиття із мешканцями квартири та будинку не порушують та постійно намагаються уникати всіх конфліктів, ініціатором яких являється сама позивачка з 2016 року, яка відкрито заявляє що бажає виселити відповідачів, а квартиру продати. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, правом на подання відзиву не скористалась. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою від 10.01.2022 суд залишив позов без руху (т.1 а.с. 105-106). 28.01.2022 від позивачки надійшла квитанція про сплату судового збору (т.1 а.с. 109-110). Ухвалою від 28.01.2022 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 24.03.2022. (т.1 а.с. 111-112). В підготовче засідання 24.03.2022, ніхто не з`явився, у зв`язку з чим, суд відклав підготовче засідання на 13.06.2022 (т.1 а.с. 119). 10.06.2022 від представника відповідача 1 надійшло клопотання про здійснення відеозапису судового засідання, про допит свідків, про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву (т.1 а.с. 125-228). В підготовчому засіданні 13.06.2022 суд вручив пакет документів відповідача 2 відповідачу 1, оскільки вони є подружжям, відмовив у відкладенні підготовчого засідання, задовольнив клопотання щодо здійснення відеозапису засідання, прийняв до розгляду відзив на позовну заяву, встановив строки для подання інших заяв по суті справи, відмовив у допиті відповідача 2 як свідка, задовольнив клопотання про допит відповідача 1 як свідка та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 11.08.2022 (т.1 а.с. 229-230). 10.08.2022 від позивачки надійшла відповідь на відзив (т. 1 а.с. 233-248). В підготовчому засіданні 11.08.2022 суд прийняв до розгляду відповідь на відзив, встановив додатковий строк для подачі заперечень, задовольнив клопотання представника відповідача про долучення доказів, відмовив у задоволенні заяви позивачки про виклик свідків, ухвалив допитати саму позивачку як свідка, закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 30.08.2022 (т. 2 а.с. 1). В судове засідання 30.08.2022 позивачка та її представник не з`явилися, у зв`язку з чим суд відклав розгляд справи на 22.09.2022 (т. 2 а.с. 4). В судовому засіданні 22.09.2022 суд вислухав вступні промови учасників справи, допитав як свідків позивачку та відповідача 1, перейшов до дослідження письмових доказів та оголосив перерву в судовому засіданні до 11.10.2022 (т. 2 а.с. 9-11). В судовому засіданні 11.10.2022 суд завершив дослідження письмових доказів, вислухав виступи в судових дебатах, та вийшов до нарадчої кімнати по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частину рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 07.12.1998 позивачка [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 23). З 26.04.1994 у спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивачки [PERSON] та двох її синів [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 25-27). З 2012 у спірній квартирі також проживає без дотримання правил реєстрації співмешканка [PERSON] - відповідачка [PERSON] (т. 1 а.с. 28). З пояснень сторін вбачається, що [PERSON] вселилась у спірну квартиру за згодою позивачки. 11.03.2022 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції( м. Івано-Франківськ) актовий запис № 214, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Судом встановлено, що з 2016 року між сторонами почали виникати непорозуміння і конфліктні ситуації з приводу порядку користування квартирою, які переростали в скандали та бійки, що стало підставою для неодноразових звернень позивачки до правоохоронних органів. За результатами розгляду даних звернень позивачки від 15.05.2020 р., зареєстрованого до журналу ЄО № 30343 та від 30.06.2020 р., зареєстрованого до ЖОВК Дарницького управління поліції НП України у м Києві під № С-2589 з Відповідачем 1 були проведені профілактичні бесіди з метою недопущення кримінальних та адміністративних правопорушень, що підтверджується листами Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві від 27.05.2020 р. № 10468/125/48/04-20, а також від 15.07.2020 р. № С-2589/125/48/05-2020. 23.09.2021 відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ознакою статті 173-2 КУпАП. Однак, постановою суду від 02.11.2021 провадження у справі було закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. У 2016 році позивачка перенесла 2 операції, у зв`язку з чим погіршився стан її здоров`я і в 2017 році вона пішла на пенсію за вислугою років. Сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства. Дані обставини підтверджуються і показаннями допитаних в якості свідків сторін по справі [PERSON] та [PERSON] , які не заперечували існування конфліктів. IV. Зміст спірних правовідносин, оцінка суду, норми права та мотиви їх застосування. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Предметом цього позову є вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, та виселення обох відповідачів зі спірної квартири, що відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим частиною 2 статті 16 ЦК України. Вирішуючи вимогу про виселення, слід виходити з системного аналізу діючого законодавства з урахуванням конкуренції норм між правом вільно, на власний розсуд, володіти своїм майном та правом на повагу та недоторканість житла. Так, одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Водночас Конституція України так само гарантує право кожного на житло і при цьому проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції). У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Наведене означає, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування житлом врегульоване нормами статті 405 ЦК України та статті 156 Житлового кодексу УРСР, за змістом яких члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 Житлового кодексу УРСР), мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Питання припинення сервітуту унормовано у статті 406 ЦК України, згідно положень якої сервітут може бути припинений, зокрема, за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтею 116 Житлового кодексу УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказала, що відповідачі систематично порушують правила співжиття у спірній квартирі, що є підставою для їх виселення без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що між сторонами існує тривалий і стійкий конфлікт з приводу користування спірною квартирою, проте позивач не довела, що виключно відповідачі систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання із ними в одній квартирі. Доказів, які б свідчили про притягнення відповідачів до кримінальної, адміністративної відповідальності чи вжиття щодо них передбачених законом заходів попередження чи громадського впливу,суду не надано. Не є доказами вжиття таких заходів факти звернень позивачки до правоохоронних органів, оскільки не приймались судові чи інші рішення за кримінальними провадженнями, які б містили попередження відповідачів про неприпустимість вчинення протиправних дій. Отже ураховуючи, що факти неправомірних дій з двох сторін, сварки сторін з приводу користування квартирою, які інколи переростали у бійки, не можуть розцінюватися судом як такі, що тягнуть за собою наслідок застосування положень статті 116 ЖК Українського РСР - виселення без надання іншого жилого приміщення. Більше того, з пояснень [PERSON] вбачається, що спірна квартира є для нього та його дружини єдиним помешканням, іншого житла вони не мають, а жодних доказів протилежного суду не надано. Отже на підставі оцінки наведених сторонами аргументів і наданих ними доказів суд дійшов висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність вимог [PERSON] про виселення [PERSON] зі спірної квартири. Отже при вирішенні вимог позову власника житла про виселення особи, яка набула сервітутне право користування житлом за фактом набуття статусу члена сім`ї власника, слід надавати оцінку встановленим обставинам на предмет їх істотності в розумінні частини другої статті 406 ЦК України, ураховуючи при цьому наявність (або відсутність) підстав для виселення, передбачених статтею 116 ЖК Українського РСР, та керуватись принципом дотримання балансу інтересів обох сторін. Виходячи з встановлених судом обставин, метою звернення позивачки до суду є не лише захист права власності, а ще й захист її права на житло, яким вона не може користуватися внаслідок дій [PERSON] , а відтак під час розгляду справи та визначення балансу прав сторін потрібно виходити із потреби захисту права позивачки на житло, яке є її особистою власністю, та правом останньої на користування цим житлом. В даному випадку для захисту прав позивачки на житло і на вільне розпорядження власним майном необхідне втручання у право [PERSON] на користування житлом. За приписами цивільного законодавства наявність чи відсутність у власності [PERSON] іншого житла значення для вирішення даної справи не має. Вирішуючи вимоги про її виселення зі спірної квартири, суд враховує, що вселилася вона у 2012 році і проживає у ній без дотримання правил реєстрації, зберігаючи за собою право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні. Застосовуючи аналогію закону, а саме ст.ст. 99, 98 ЖК Українського РСР, суд вважає [PERSON] тимчасовим жильцем. Відповідно до положень цих статей тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання і на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином [PERSON] мала право користуватися спірною квартирою за згодою її власника [PERSON] , проте з моменту одержання вимоги останньої про виселення, підстави для її проживання у квартирі відпали. Враховуючи відсутність підстав для проживання [PERSON] у спірній квартирі, вимогу про її виселення суд вважає обґрунтованою і задовольняє її. На підставі викладеного,

Outcome: partial