Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: Служба у справах дітей Макарівської селищної ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2010 р., який рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16.06.2020 р. розірваний. У період проживання у шлюбі з відповідачем у них народився син - [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі ними, серед іншого майна, 27.07.2017 р. була набута у спільну сумісну власність за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу квартира, що складається із двох кімнат, загальною площею - 68,4 квадратних метрів, житловою площею - 36,1 квадратних метрів за адресою: [ADDRESS] . При цьому, продовж 2017-2020 р. у придбаній квартирі за спільні кошти подружжя був проведений ремонт, придбано та встановлено майно, обладнання, меблі, техніку, тощо. Вказана квартира була оформлена на відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач змінив замки у даній квартирі та не пустив до неї її та їхнього спільного сина. Також у розпорядженні відповідача залишилось інше майно, набуте у період шлюбу, яке він добровільно не повертав. У зв`язку з цим нею до Макарівського районного суду Київської області подано позовну заяву про поділ спільного сумісного майна. Справа триває близько двох років. Увесь цей час вона з сином проживали у її матері - [PERSON] , в її квартирі за адресою: [ADDRESS] . За цей період її колишнім чоловіком [PERSON] відносно неї та їхнього малолітнього сина - [PERSON] [INFO] неодноразово вчинялися та продовжують вчинятися дії, котрі були кваліфіковані працівниками поліції за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. У зв`язку з такими діями [PERSON] вона вимушена була викликати поліцію. Як наслідок у відношенні нього було складено три протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. При цьому, у зв`язку з військовою агресією російської федерації по відношенню до України вище вказана квартира її матері, у якій вона проживала разом з сином зазнала значних пошкоджень, а сам будинок знаходиться в аварійному стані. Відповідна заява зареєстрована у додатку «Дія», також отримано витяг з ЄРДР по даному факту. Таким чином вона з сином втратила житло. За весь цей час відповідач жодного разу не поцікавився справами сина, хоча він живе у смт Макарів, поруч, у придбаній ними спільно квартирі. Визначену судом на дитину суму аліментів відповідач вчасно не сплачує. Починає платити лише після її скарг до органів ДВС. Вона на даний час не має офіційного джерела доходу, виплати по місцю роботи не здійснюються, її мати - пенсіонер, здійснювати ремонт пошкодженої квартири не має фінансових можливостей, живе з сином - де прийдеться, власного житла, окрім квартири, яку незаконно привласнив відповідач вона з сином не має. Тому за захистом своїх прав позивач звернулася до суду з даним позовом та просить суд: усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення до неї [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] ; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Ухвалою суду від 21.07.2022 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву - 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, позивачу - строк на подання відповіді на відзив, та відповідачу - заперечень. Копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами відповідач отримав 02.08.2022 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням № 0800105562191. У встановлений судом строк, відповідач подав до суду відзив, який прийнятий судом та приєднаний до матеріалів справи. У відзиві відповідач вказав, що позовні вимоги він не визнає, зазначені позивачем у позові обставини не відповідають дійсності. Вказав, що після погіршення шлюбних відносин позивач сама добровільно залишила місце проживання за адресою [ADDRESS] , де вони разом з їхнім сином проживали перебуваючи в шлюбі, при цьому забравши їхнього сина переїхала в квартиру за адресою її реєстрації: [ADDRESS] . Як йому відомо, 1/3 частина вказаної квартири належить позивачці на праві спільної власності. Відповідач вважає, що позивачем не доведено ту обставину, що внаслідок вторгнення російської федерації в смт Макарів вказана квартира зазнала руйнації, що унеможливлює проживання у ній позивачки та їхнього сина. [PERSON] проживала в спірній квартирі з ним та їхнім сином, а потім добровільно переїхала до власного помешкання за місцем своєї реєстрації, жодної участі в утриманні спірного майна не приймала, отже добровільно з власної ініціативи змінила місце проживання ще на початку 2020 року. Відповідач вважає, що позивачем не зазначено жодної норми матеріального права, яку порушено ним як відповідачем та якими нормами матеріального права вона керується при зверненні до суду з вказаною позовною заявою про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення. Окрім того, позивач не надала доказів, що підтверджують чинення їй перешкод в проживанні після погіршення сімейних стосунків. Епізодичні (на протязі одного місяця: з кінця січня по до середини лютого 2021 року) відвідування колишнього місця проживання з метою взяти якісь речі, не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України. Звернення до поліції з заявою про вчинення ним домашнього насилля мало на меті притягнути його до відповідальності, а не проживати у квартирі [ADDRESS] , окрім цього такі звернення були лише через рік як позивачка самостійно змінила своє та їхнього сина місце проживання, і більше не повторювалися, отже не підтверджує обставин що існують на момент звернення до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні шляхом вселення. Фактично вона весь час проживала в іншому місці і потреби у житлі не виявляла. Зважаючи на неприязні особисті відносини між позивачем та ним, спільне проживання порушить їхні як житлові так і особисті права та інтереси, посилить конфлікти, також не буде сприяти вирішенню спору про поділ майна подружжя (справа № 370/1961/20), тому просив відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Позивачем у встановлений судом строк, подано відповідь на відзив, яка прийнята судом та приєднана до матеріалів справи. У відповіді на відзив позивач спростовуючи обставини викладені відповідачем у відзиві, просить задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позові. Заперечень відповідача на відповідь на відзив позивача до суду не надходило. Третя особа письмових пояснень, заперечень щодо позову до суду не подала. Ухвалою суду від 17.08.2022 року клопотання позивача [PERSON] про розгляд справи №370/807/22 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін - залишено без задоволення. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі з 28.09.2010 р. (а.с. 8). Рішенням Макарівського районного суду Київської (справа № 370/923/20) від 16.06.2020 р. вказаний шлюб розірваний (а.с. 9). У період проживання у шлюбі у сторін по справі народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). За час перебування сторін у справі у шлюбі, 27.07.2017 р. на підставі договору купівлі-продажу була набута квартира, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу № 1596 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Форма власності: приватна, власники: [PERSON] (а.с. 11-13). Відповідно до ордеру на жиле приміщення №19 від 23.12.1985 р. позивачці належить частка у квартирі [ADDRESS] (а.с. 14). Як вбачається з повідомлення про пошкоджене або втрачене нерухоме майно, позивачем подано до порталу «Дія» повідомлення (реєстраційний номер: 22-04-0000141446-01, дата реєстрації: 30.04.2022 р.) про пошкоджене майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та фотофіксацію пошкоджень квартири (а.с. 16, 17-24). Згідно копій протоколів про адміністративне правопорушення, відносно [PERSON] було складено протоколи 03.02.2021 р., 19.02.2022 р. за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства (а.с. 27-29). Результату розгляду вказаних протоколів матеріали справи не містять. Також, як вказує позивач, відповідач участі у вихованні та утриманні свого сина не приймає, з нього в примусовому порядку стягуються аліменти на утримання сина (а.с. 30). Згідно довідки №173 від 29.06.2022 року, позивач [PERSON] працює в Центрі творчості дітей та юнацтва імені Данила Туптала Макарівської селищної ради Відділу освіти, молоді, фізичної культури і спорту на посаді секретаря та її дохід з березня по травень 2022 р. склав 5374,08 грн. (а.с. 31). Згідно довідки від 02.08.2022 р. Макарівської селищної ради, встановлено, що багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] внесено до Переліку потенційно аварійно небезпечних об`єктів, які потребують невідкладних робіт щодо часткового демонтажу частин об`єкта або його окремих конструкцій згідно рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради від 29.07.2022 № 055. Згідно Технічного звіту ПП «Фірма «ІНЖЕНЕР» 23.06.22-ВОБ «Технічне обстеження (інструментальне) будівельних конструкцій п`яти поверхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що зареєстрований у Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за номером ТО01:4306-8557-8854-5536 у будівлі наявні пошкодження несучих та огороджувальних конструкцій, ступінь та характер яких свідчить про необхідність виконання робіт щодо часткового демонтажу частин об`єкта та його окремих конструкцій. Подальша експлуатація об`єкту можлива після проведення протиаварійних, консерваційних заходів та повного відновлення ушкоджених конструкції (а.с. 42). Також судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до поліції із заявами про притягнення до відповідальності її колишнього чоловіка [PERSON] за те, що останній не пускає її з сином ночувати до квартири, в якій вони спільно проживають, за вчинення домашнього насильства. Заяви подавалися 26.04.2020 р., 27.04.2020 р., 26.01.2021 р., 14.02.2021 р. Також, 26.06.2020 р. позивач зверталася до відповідача з листами-пропозицією щодо розподілу спільного сумісного майна, який залишився відповідачем без задоволення. Також судом було досліджено диск на якому позивачем в присутності працівників поліції зафіксовано факт того, що відповідач не впускає позивача з дитиною до квартири за адресою: [ADDRESS] в якій вони проживали в період шлюбу. Вирішуючи даний спір, суд виходить керується наступним. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» до складу сім`ї включаються чоловік, дружина; рідні та усиновлені діти зазначених осіб віком до 18 років; при цьому до складу сім`ї включаються незалежно від місця проживання (перебування) або реєстрації діти, які навчаються за денною формою навчання у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти до досягнення 23 років і не мають власних сімей. Стаття 150 ЖК УРСР, закріплює, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє, від обов`язків щодо дитини. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Набуваючи у власність майно, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання цим майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Як вказала позивач та що не заперечив відповідач, на даний час в судовому порядку вирішується спір між [PERSON] та [PERSON] про поділ майна. Справа триває близько двох років. Увесь цей час вона з сином проживали в квартирі її матері за адресою: [ADDRESS] . Проте, на даний час вказана квартира не придатна для проживання у зв`язку з її пошкодженням внаслідок військової агресії російської федерації. Іншого житла, окрім спірної квартири вони з сином не мають. Суд не може погодитись з позицією відповідача, оскільки як вбачається з доданих до позову документів, позивач набула право на користування майном, що є у спільній сумісній власності, а саме квартирою, як член його сім`ї у відповідності до положень ст. 405 ЦК України. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В ч. 2 цієї ж статті зазначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі №6-3095цс15 зроблено правовий висновок, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. вона охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Судом встановлено, що [PERSON] та малолітній [PERSON] з 2020 року не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з конфліктними ситуаціями між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] . В 2020 році відповідач самостійно замінив замок від вхідних дверей вказаної квартири, комплект ключів від нового замка іншим співвласникам не надавав і цей факт відповідачем не оспорювався. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Установлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і цей факт відповідачем не спростовано. Відповідно до ст. 176 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. У Постанові від 7 липня 2021 року у справі № 759/6629/19 (провадження № 61-2951св21) Верховний Суд визначив право дитини на житло та зазначив, що втрата триваючих зав`язків позивачки зі спірним житлом відбулася не через її волевиявлення, оскільки вона, будучи неповнолітньою дитиною, у зв`язку з припиненням фактичних шлюбних відносин батьків проживала з матір`ю. Статтею 242 Цивільного кодексу України встановлено, що батьки (усиновлювачі) є законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності наданих сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, оскільки зібраними доказами встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу та їхній малолітній дитині у користуванні квартирою [ADDRESS] , вони мають право на проживання у ній та підлягають вселенню до неї. Щодо розподілу судових витрат, слід вказати наступне. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так при пред`явленні позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 992,40 гривні (а.с. 1). Оскільки позов задоволений в повному обсязі, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 гривні. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved