Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якому просить виселити - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з займаних нежитлових приміщень № 1-9 в лит. "В-1" які розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона є власником нежитлових приміщень 1-9 літ. «В-1», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . 06.05.2009 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова з незаконного володіння [PERSON] витребувані належні їй нежитлові приміщення 1-9 літ.»В-1» загальною площею, 93.4 кв.м розташовані у будинку [ADDRESS] . Визнаний недійсним реєстраційний запис про державну реєстрацію у реєстрі прав власності на нежитлові приміщення нежитлові приміщення 1-9 літ.»В-1» загальною площею 93,4 кв.м розташовані у будинку [ADDRESS] . Заява [PERSON] про скасування заочного рішення залишена без задоволення, ухвалою судді апеляційного суду Харківської області від 05.03.2010 року залишена без розгляду. На теперішній час у нежитлових приміщеннях1-9 літ.»В-1» загальною площею 93,4 к.м розташовані у будинку [ADDRESS] , крім відповідача - [PERSON] , проживають ії чоловік [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] , та онуки - [PERSON] , та [PERSON] . Звільнити належні позивачу приміщення відповідачі відмовляються. Перебування у приміщенні відповідачів перешкоджають позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні її майном. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.02.2022 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.08.2022 року закрито підготовче провадження по справі а справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримував в повному обсязі, та просив розглядати справу за відсутності позивача та її представника. Також зазначив, що у разі неявки в судове засідання відповідачів не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу місця проживання, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов не надали. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що заочним рішення від 05.05.2009 року витребувано з незаконного володіння [PERSON] та передано власнику [PERSON] нежитлове приміщення 1-9 літ.»В-1» загальною площею, 93.4 кв.м розташоване у будинку [ADDRESS] . Визнано недійсним реєстраційний запис про державну реєстрацію у реєстрі прав власності на нежитлові приміщення нежитлові приміщення 1-9 літ.»В-1» загальною площею 93,4 кв.м розташовані у будинку [ADDRESS] . Заява [PERSON] про скасування заочного рішення залишена без задоволення, ухвалою судді апеляційного суду Харківської області від 05.03.2010 року залишена без розгляду З копії витягу з Державного реєстру речових прав на рухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 297539176 від 02.02.2022 року вбачається, що [PERSON] є власником нежитлових приміщень 1-9 літ. «В-1», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідок ГУ ДМС в Харківській області Відділу моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 16.02.2022 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідок ГУ ДМС в Харківській області Відділу моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 16.02.2022 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] зареєстрованими в м. Харкові не значиться. Як вбачається з довідки ВП №1 ХРУП№3 ГУ Національній поліції в Харківській області від 20.11.2021 рік вбачається, що у нежитлових приміщеннях1-9 літ.»В-1» загальною площею 93,4 к.м розташовані у будинку [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 у справі№740/2457/18, справа №679/1657/18 від 20.01.2020. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником нежитлових приміщень. Відповідачі проживають у спірному нежитловому приміщенні яке рішенням суду було витребуване у власність позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язані. Таким, чином, з метою запобігання більш важких наслідків, слід дійти до висновку, що виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення переслідує легітимну мету. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved