Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] через свого прдеставника [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути із відповідачки грошові кошти на суму 563 161, 31 грн., з яких 2% за користування коштами відповідно до договору поизки (розписки) від 04.01.2009 року у розмірі 518 420,88 грн., та 3% річних за період з 09.07.2019 по 04.08.2021 року в якості компенсаційних витрат за прострочення виконання грошового зобвзяання в розмірі 44 740,43 грн. В обгрунтування своїх вимог зазначив, що постановою Донецького апеляційного суду від 26.11.2020 року стягнуто з відповідачки на користь [PERSON] заборгованість за договором позики ві 04.01.2009 року у розмірі 720 029,.15 грн. і станом на день звернення до суду ця заборгованість не є погашеною. У звязку із тим, що судами вирішено справ у лише стосовно боргу за основним зобовязанням, але не вирішено питання стосовно 2% річних відповідно до розписки від 04.01.2009 року, так як гроші надавались у займ від відсоток. Разом з тим, із відповідачки також підлягають стягненню кошти за прострочення виконання зобов`язання у порядку ст. 625 ЦПК України. 06.05.2021 року позовну заяву залишено без руху. 10.08.2021 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. 16.08.2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження та призначено у справі підготовче засідання. 05.10.2021 року представником відповідачки [PERSON] [PERSON] подано до суду відзив, в якому останній просив відмовити у позовних вимогах у повному обсязі з наступних підстав. Спір між сторонами про стгянення заборгованості за договором займу від 04.01.2009 року вже вирішено в судовому порядку. Постановою Доннецького апеляційного суду від 26.11.2020 року встановлено, що станом на дату пред`явлення вимги щодо повернення боргу за договором позики квід 04.01.2009 року розмір заборгованості [PERSON] перед [PERSON] становив 720 029 грн. 15 коп. Відповідно до чинного законодавства, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги, право кредитодавця нараховувати передбачені договром позики проценти за кредитом припиняється, тому нарахування позивачем невиплачених процентів за догоовром позики від 04.01.2009 року в сумі 518 420,88 грн. з розрахунку 2% щомісячно на суму 720 029,25 грн. за період 04.08.2018 по 04.08.2021 року суперечить рішенню суду та нормам чинного законодавства. Окрім цього позиція відповідачки базувалося на тому, що договір про відступлення права вимоги від 01 лютого 2017 року стосувався виключно основної суми заборгованості і не передбачав відступлення права вимоги за процентами. Щодо нарахування позивачем 3% річних за період з 09.07.2019 по 04.08.2021 року зазначив, оскільки постановою Донецького апеляційного суду визначено 09.07.2019 року як дату пред`явлення кредитором вимоги до боржника, а 09.07.2019 року [PERSON] подав позовну вимогу до відповідача боржника [PERSON] , а не до [PERSON] , у відповідачки [PERSON] виникло грошове зобовз`язання по сплаті [PERSON] заборгованості за договором позики від 04.01.2019 року у розмірі 720 029 грн. 15 коп. саме з 26.11.2020 року дня набранням законної сили постанови Донецького апеляційного суду від 26.11.2020 року у справі № 242/3822/19. Тому і відлік строку щодо нарахування [PERSON] 3% річних за невиконання грошового зобов`язання по сплаті позивачц заборгованосту у сумі 720 029, 15 грн. в порядку ст. 625 ЦПК УКрїани розпочався саме з 26.11.2020 року, і сума становить 14 913 грн. 48 коп. 27.10.2021 року представником позивача подано до заяву про зменшення позовних вимог, в якому останній просив вважати наступними позовні вимоги: стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] 2% за користування коштами відповідно до договору позики від 04.01.2009 року за період з 04.08.2018 року по 26.11.2020 року у розмірі 388 815 грн. 66 коп., та 3% річних у якості компенсаційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 26.11.2020 по 04.08.2021 року у розмірі 14 913 грн. 48 коп. Представником позивача 27.10.2021 року також подано відповідь на відзив, в якій останній просив врахувати розрахунок відповідачки 3% річних як належний та визнаний нею. 27.10.2021 року представником позивача подано клопотання про повернення судового збору. 28.10.2021 року ухвалою судді задоволено клопотання представника позивача та повернуто частину сплаченого судового збору у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог. 04.11.2021 року протокольною ухвалою суду відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви. 11.11.2021 року представником відповідачки подано до суду заперечення на відповідь на відзив. 06.12.2021 року представником відповідачки подано клопотання про призначення експертизи. 03.02.2022 року представником позивача подано пояснення щодо заперечень відповідача. 03.02.2022 року ухвалою суду клопотання представника відповідачки задоволено, зобов`язано позивача [PERSON] у строк до 17.03.2022 року внести на депозитний рахунок суду 44 610 грн. 00 коп. в порядку забезпечення судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачки. 29.03.2022 року та 08.06.2022 року представником позивача подано до суду заяву про скасування заходів забезпечення судових витрат. 08.06.2022 року представником позивача подано до суду квитанцію на підтвердження виконання ухвали суду від 03.02.2022 року. 08.06.2022 року ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено, скасовано заходи забезпечення судових витрат, повернуто позивачу [PERSON] кошти внесені на депозитний рахунок суду. 08.06.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 27.09.2022 року представник позивача заявив про відмову від частини позовних вимог, а саме про стягнення з відповідачки 2% за користування коштами відповідно до договору позики від 04.01.2009 року за період з 05.07.2019 року по 26.11.2020 року, що становить 230 409 грн. 28 коп., а іншу частину позовних вимог просив задовольнити у повному обсязі. Тобто просив стягнути 2% за користування грошовими коштами в межах заяви відповідачки про застосування трирічного строку позовної давності, конкретно за період з 05.08.2018 року (день початку обрахування строку позовної давності із врахуванням дати звернення до суду із цим позовом 05.08.2021 року) і до дня звернення до суду із позовом до Селидівського районного суду Донецької області про стягнення основної суми заборгованості 09.07.2019 року У судовому засіданні представник відповідачки та відповідачка щодо позовних вимог заперечив, просив відмовити. Відповідачка наголосила, що вважає, що договором про відступлення права вимоги № 1 від 01 лютого 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , йшлося виключно про основну суму боргу за договором займу від 04.01.2009 року в розмірі 56 050 доларів США і не передбачалося відступлення права вимоги за процентами в розмірі 2% річних. В частині вимог, які передбачають стягнення 3 % річних за ст. 625 ЦК України, розрахунки сторін співпали. Суд, заслухавши учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] , та - [PERSON] , [INFO] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві 03.08.2002 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - ІПН [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] був укладений 04 січня 2009 року договір позики (займу), на виконання якого видано відповідну розписку. [PERSON] , разом із [PERSON] , зобов`язалися (в рівних частках) повернути [PERSON] , борг в розмірі 56 050 (п`ятдесят шість тисяч п`ятдесят) доларів США (договір позики від 04.01.2009р.). Строк повернення зобов`язання в договорі позики від 04.01.2009 року встановлений не був. В подальшому, між [PERSON] , як первісним кредитором та [PERSON] , як новим кредитором, 01 лютого 2017 року укладено договір про відступлення прав вимоги №1. За цим Договором первісний кредитор відступив, а повий кредитор прийняв на себе право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і став кредитором за Договором займу від «04» січня 2009 року. Зобов`язання Боржника переданого первісним кредитором новому кредитору дорівнювала 56 050 (п`ятдесят шість тисяч) доларів США відповідно до перерахунку в національній валюті на день укладення даного договору (а. с. 9, том1). Суд, оцінюючи доводи відповідачки про відступлення виключно основного зобов`язання, звертає увагу, що відповідно до п. 1.2 вказаного договору визначено розмір основного зобов`язання на рівні 56 050 доларів США, проте будь-яких застережень про основне зобов`язання як виключний предмет цього договору без врахування відсотків за договором займу від 04.01.2009 року, мова не йде. Напроти в п. 1.1. цього ж договору зазначено, що [PERSON] стає новим кредитором за договором займу від 04 січня 2009 року, укладеним між [PERSON] відповідачкою в цій справі та громадянином [PERSON] (а. с. 9, том 1). Із змісту договору займу від 04.01.2009 року передбачається повернення окрім основної суми заборгованості в розмірі 56 050 доларів США ще й 2 відсотки щомісячно (а. с. 11, том 1). У зв`язку з невиконанням основного зобов`язання боржником [PERSON] перед кредитором - [PERSON] належним чином, спір щодо повернення суми боргу було вирішено в судовому порядку. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року задоволено позовні вимоги [PERSON] по справі № 242/3822/19. Постановою Донецького апеляційного суду від 26.11.2020 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 грудня 2019 року в частині солідарного стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договорами позики, а також судових витрат скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за договорами позики від 01 лютого 2010 року та 04 січня 2009 року, задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 04 січня 2009 року в розмірі 720 029 (сімсот двадцять тисяч двадцять дев`ять) грн. 15 коп. Таким чином справа №242/3822/19 є вирішеною, правомірність стягнення заборгованості встановлена судом вищої (касаційної) інстанції, а судове рішення щодо стягнення з [PERSON] заборгованості у розмірі 720 029 (сімсот двадцять тисяч двадцять дев`ять) грн 15 коп. за розпискою від 04.01.2009 року підлягає виконанню. В свою чергу, справу № 242/3822/19 вирішено судами лише щодо стягнення боргу за основним зобов`язанням у розмірі 56 050 (п`ятдесят шість тисяч п`ятдесят доларів США) в перерахунку на національну валюту України - гривню за курсом Національного банку України станом на 05 липня 2019 року та з урахуванням часткового погашення заборгованості в розмірі 10000,00 (десять тисяч) гривень. Тобто стягнуто суму заборгованості з [PERSON] у розмірі 720 029 (сімсот двадцять тисяч двадцять дев`ять) грн. 15 коп., однак не стягнуто суму 2% річних відповідно до розписки від 04.01.2009 року, так як гроші надавалися в займ під відсоток. Суд критично ставиться до тверджень відповідачки про відмову в стягненні 2% річних при розгляді спору в Селидівському міському суду Донецької області та судах вищих інстанцій за результатами ухваленого судом рішення. Так із змісту позову від 09.07.2019 року вбачається, що його предметом було визначено виключно суму основного зобов`язання, в зв`язку із чим суди не надавали оцінку правомірності нарахування та стягнення 2 % річних за договором займу від 04 січня 2009 року (а. с. 131, том 1). При цьому виключно правом позивача є визначення предмету позову як втілення принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 509 ЦК України встановлює поняття зобов`язання, яким є правовідношення, де одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 525 ЦКУ України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Тобто вказана норма передбачає як безпосереднє встановлення у зобов`язання строку (терміну) його виконання, так і визначення цього строку вказівкою на певну подію, яка неминуче має настати. В іншому ж випадку кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Як зазначено в Постанові Донецького апеляційного суду від 26 листопада 2020 року по справі № 242/3822/19, залишеній без змін Постановою Верховного Суду від 07 червня 2021 року: «Оскільки у розписці від 04 січня 2009 року відсутня дата з якою пов`язаний строк пред`явлення вимоги до виконання, то судова колегія вважає, що такий строк виконання починає перебіг з моменту пред`явлення вимоги.» Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ України). Стаття 1048 ЦК України встановлює, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, враховуючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, суд вважає, що визначені в договорі займу від 04 січня 2009 року проценти за користування грошовими коштами на рівні 2 % річних підлягають стягненню за період, починаючи із 05.08.2018 року і по день звернення до Селидівського міського суду 09.07.2019 року із позовом до відповідачки про стягнення основної суми заборгованості. Кінцевою датою нарахування процентів за користування позикою обрано дату звернення до суду із позовом про стягнення суми основної заборгованості із врахуванням позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), відповідно до якої: «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». При цьому базою для обрахування цих коштів є сума, яка підлягає стягненню із відповідачки відповідно до постанови Донецького апеляційного суду від 26.11.2020 року, в розмірі 720 029 грн. (а. с. 18, том 1). Суд погоджується із розрахунком позивача 2 відсотків за користування коштами відповідно до договору позики від 04.01.2009 року в розмірі 158 406,38 грн. за період з 05.08.2018 року по 09.07.2019 року. В свою чергу, відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статті 625 ЦКУУ передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В постанові від 30.01.2019 у справі № 922/175/18 Верховний Суд зазначив, що «Формулювання статті 625 ЦКУ, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦКУ і статті 230 Господарського кодексу України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦКУ дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦКУ, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦКУ, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.» Враховуючи ті обставини, що Донецький апеляційний суд врахував 09 липня 2019 року (дату подачі позовної заяви у справі 242/3822/19) як дату пред`явлення кредитором вимоги до боржника, а 09 липня 2019 року [PERSON] пред`явив подав позовну вимогу у справі 242/3822/19 до відповідача - боржника [PERSON] , а не до [PERSON] , у [PERSON] виникло грошове зобов`язання по сплаті [PERSON] 720 029,15 грн. за договором позики від 04.01.2009 саме з 26 листопада 2020 року - дня набрання законної сили постановою Донецького апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у справі 242/3822/19. А тому й відлік строку щодо нарахування [PERSON] 3% річних за невиконання грошового зобов`язання по сплаті [PERSON] заборгованості в сумі 720 029,15 грн. в порядку статті 625 ЦК України розпочався саме з 26 листопада 2020 року. У в`язку із чим, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних в якості компенсаційних витрат за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 14 913 грн. 48 коп. Відповідно до ч. 5 ст. 265 ЦПК України судом призначається судове засідання для вирішення питання про судові витрати.

Outcome: approved