Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

У травні 2022 року позивач Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація - орган опіки та піклування, який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , в особі [PERSON] , звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , у якому просить: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь юридичної чи фізичної особи, на утриманні якої буде перебувати дитина [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у розмірі 1\\2 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.05.2022 і до досягнення дитиною повноліття; малолітнього [PERSON] передати органу опіки та піклування - Голосіївській районній в місті Києві державній адміністрації для подальшого забезпечення дитини сімейними формами виховання. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказав, що 30.11.2021 до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надійшло повідомлення про те, що відповідач [PERSON] покинула своїх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою проживання: [ADDRESS] . 14.02.2022 малолітнього [PERSON] поставлено на облік Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації як дитину, яка перебуває у складних життєвих обставинах, причина постановки - ухилення одинокої матері [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. Згідно пояснень [PERSON] стало відомо, що [PERSON] з листопада 2021 року проживає разом з ним, за час проживання мати дитини, [PERSON] , з дитиною не спілкується, матеріально не забезпечує. Враховуючи зазначене, позивач вважає, що існують підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2022 відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. У відповідності до ст. ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористалася своїм правом та не направила суду відзив на позовну заяву. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 12.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації - орган опіки та піклування, який діє в інтересах малолітнього [PERSON] , у судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, свого представника до суду не направила, заяв чи клопотань про розгляд справи за її відсутності до суду не надійшло. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, свого представника до суду не направив, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшло. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що [INFO] народився малолітній [PERSON] , його мати - [PERSON] ., про що свідчить свідоцтво про народження серія [NUMBER] , видане 08.01.2020 Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №32. Відповідно до витягу від 08.01.2020 №00025144042 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження відомості про батька малолітнього [PERSON] , [INFO] , зазначені відповідно до ст. 135 СК України. Таким чином, [PERSON] є одинока матір по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] . 30.11.2021 до Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надійшло повідомлення про те, що відповідач [PERSON] покинула своїх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою проживання: [ADDRESS] . Старша донька [PERSON] разом із [PERSON] переїхала проживати до свого батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно листа Голосіївського районного в місті Києві Центру соціальних служб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.02.2022 №100/09/10-140 за результатами проведеної роботи психолога з малолітнім [PERSON] , [INFO] , встановлено, що дитина проживає разом із рідною сестрою - неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . Малолітній [PERSON] емоційно прив`язаний до своєї сестри, яка виховує його з дев`яти місяців, біологічна мати [PERSON] не приймає у вихованні сина ніякої участі, на контакт не виходить із 12.11.2021, подальша доля сина не викликає зацікавленості. 14.02.2022 малолітнього [PERSON] поставлено на облік Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації як дитину, яка перебуває у складних життєвих обставинах, причина постановки - ухилення одинокої матері [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, про що свідчить наказ від 14.02.2022 №11. Згідно письмових пояснень [PERSON] від 28.04.2022 [PERSON] з листопада 2021 року проживає разом з ним, за час проживання мати дитини, [PERSON] , з дитиною не спілкується, матеріально не забезпечує. 28.04.2022 працівниками Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації здійснено виїзд за адресою проживання малолітнього [PERSON] , а саме: [ADDRESS] , та складено акт обстеження умов проживання, відповідно до якого умови для проживання та виховання дитини забезпечені належним чином. Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Голосіївського району міста Києва від 29.04.2022 №100/09/700 малолітній [PERSON] , [INFO] , задекларований у лікаря загальної практики сімейної медицини [PERSON] . Для огляду при хворобі дитини та здійснення профілактичних щеплень до медичного закладу звертається батько неповнолітньої сестри хлопчика [PERSON] , звернення відбуваються вчасно. Матір дитини, [PERSON] розвитком та станом дитини не цікавиться, жодного разу на прийомі з дитиною не перебувала. Контроль за виконанням лікарських призначень у разі хвороби дитини виконує [PERSON] та неповнолітня [PERSON] . Разом з тим, із висновку від 11.08.2022 №100-5832 вбачається, що орган опіки та піклування - Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (ч. 4 ст. 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (ч. 5 ст. 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (ч. 4 ст. 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень ч. 1, 2 ст. 32, ч. 2, 3 ст. 34 Конституції України). Для суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в її право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм СК України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пунктів 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України» право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Згідно п. 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України» втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд прийшов до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток малолітнього [PERSON] , [INFO] , не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан його здоров`я, хоча б мала це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд прийшов до переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , що повністю відповідає інтересам дитини. Суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. У такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч. 4 ст. 169 СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За приписами п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. Аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України). Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не надала доказів щодо її непрацездатності, наявності інших утриманців, наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме з відповідача [PERSON] на користь юридичної чи фізичної особи, на утриманні якої буде перебувати дитина [PERSON] , підлягають стягненню аліменти на утримання малолітнього [PERSON] у розмірі 1\\2 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06.05.2022 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На виконання приписів ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1984,80 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved