Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Представник позивача, адвокат Ювченко А.В. звернувся до суду із даним позовом в інтересах [PERSON] . В позові зазначено наступні вимоги: 1) розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , 2) встановити факт, що [PERSON] самостійно виховує малолітню дитину [PERSON] 2019р.н., 3) після розірвання шлюбу малолітню дитину [PERSON] , 2019р.н., залишити проживати разом із батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що 09.05.2015р. позивач [PERSON] уклав шлюб із відповідачкою, від якого в них [INFO] народилася донька [PERSON] . З січня 2022р. шлюбні відносини між ними припинились, спільне життя не склалось через різні погляди на сімейні відносини і обов`язки, різні погляди на життя. Після припинення шлюбних відносин дитина залишилася проживати з позивачем за адресою [ADDRESS] , а відповідачка самоусунулася від участі у вихованні та утриманні дитини, не цікавиться нею. Встановлення судом факту самостійного виховання дитини необхідно позивачу для оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків. Окрім того, зазначено, що на даний час на Україні оголошено мобілізацію, і призову не підлягають жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину до 18 років, тому встановлення такого юридичного факту дасть заявнику право на перетин разом із дитиною державного кордону під час воєнного стану. В Німеччині для громадян України передбачена допомога для батька, який самостійно виховує дитину - матеріальна допомога для одиноких батьків " Unterhaltsvorschuss ". Ухвалою від 05 жовтня 2022р. було відкрито провадження у справі і її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження. [PERSON] подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі його представника, в якому зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного рішення. Відповідачка подала заяву про визнання позову та розгляд справи в її відсутність. У заяві зазначила, що позов визнає в повному обсязі, подальше спільне життя є неможливим та суперечить їх інтересам. Дитина за її згодою залишилася проживати із батьком за адресою [ADDRESS] і перебуває на повному утриманні батька. Також, надала нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дитини. Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 09 травня 2015 р. у виконкомі Селятинської сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №02, прізвища сторін після укладення шлюбу: [PERSON] . У [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу [INFO] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] . 23 вересня 2022р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір про визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького МНО Тумаком О.М., за яким у пункті 1.1. визначили, що, оскільки вони не мешкають спільно однією сім`єю, їх донька [PERSON] , [INFO] буде перебувати на утриманні батька, виховуватися з ним та проживатиме разом з батьком за адресою [ADDRESS] . При цьому у п.п. 1.2, 1.3, 2.1.1., 2.1.2, 2.1.4 визначено порядок участі батьків і родичів у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Зокрема, за пунктами 1.2, 1.3, 2.1.2, 2.1.4, мати дитини не обмежується у правах щодо виховання дитини та спілкування з нею. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України (частина 3 статті 105 Сімейного кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З позовної заяви та письмових заяв [PERSON] та [PERSON] встановлено, що їх спільне життя не склалося, брачно-сімейні відносини не підтримуються з січня 2022р., сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, відновлення сімейних відносин неможливо. Судом встановлено, що заяви позивача та відповідачки щодо необхідності розірвання шлюбу відповідають дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини, оскільки між сторонами 23.09.2022р. укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини. За таких обставин суд вважає, що родина існує формально, подальше спільне життя подружжя у законному шлюбі і збереження родини неможливо, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню. Вимоги позивача щодо встановлення факту, що він самостійно виховує малолітню дитину [PERSON] 2019р.н., а також про залишення після розірвання шлюбу малолітньої дитини [PERSON] , 2019р.н., проживати разом із батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] , - не підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями частини 1 та 2 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно до ч.1 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Таким чином, суд констатує, що у окремому провадженні предметом розгляду виступає охоронюваний законом інтерес, тобто у цьому виді провадження встановлюються обставини, від яких у конкретної особи може виникнути, змінитися або припинитися певне суб`єктивне право, іншими словами - юридичні факти. Окреме провадження -це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян. Стаття 315 ЦПК України у частинах першій та другій визначає перелік справ про встановлення фактів, які розглядаються судом: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частина 1 статті 315 ЦПК України не містить у своєму переліку встановлення факту виховання дитини одним із батьків. При цьому, частина 2 цієї статті визначає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, в порядку окремого провадження судом на підставі наданих доказів може встановлюватися певний юридичний факт або стан, але не вирішуватися спір про певне цивільне право. Метою судового розгляду є встановлення наявності або відсутності юридичного факту. Факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження повинен мати юридичне значення. Такий юридичний факт повинен мати безспірний характер. Отже, в окремому провадженні підлягає встановленню юридичний факт, який не встановлено і не можливо встановити у позасудовому порядку. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною першою ст.160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно до частини першої ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина перша статті 157 СК України визначає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Судовий захист прав батьків на участь у вихованні дитини визначений законодавством у разі наявності спору між ними з цього приводу і регламентований статтею 159 СК України, частина перша якої визначає, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Отже, пріоритет у визначенні місця проживання дитини та участі у її вихованні законодавством надано саме батьками. Батьки наділені правами для захисту прав та інтересів дитини, і інші особи або державні органи можуть долучатися до цього лише у разі невиконання, чи неналежного виконання батьками їх батьківських обов`язків, та, відповідно порушення прав та інтересів дитини. Судом не встановлено наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини та її виховання і утримання, оскільки ці питання вирішено між батьками дитини добровільно, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору від 23.09.2022р., а тому, в силу приписів ст.ст. 157, 159, 160 СК України, в даному випадку не потребує судового захисту. З системного аналізу норм Сімейного Кодексу України вбачається висновок про те, що визначення саме судом місця проживання дитини з батьком при розірванні шлюбу можливе у разі наявності спору між батьками з цього приводу. Законодавством передбачено, що судом визначається місце проживання дитини з одним із батьків лише у разі наявності спору з цього приводу між батьками. У разі відсутності такого спору визначення судом місця проживання дитини з певним із батьків не передбачено. Позивач просить встановити факт самостійного виховання ним дочки для можливості у подальшому виїзду за кордон України та отримання соціальної допомоги одинокому батьку у Німеччині, оскільки на час дії воєнного стану, для заявника виїзд із дитиною за кордон можливий у разі наявності судового рішення про те, що він самостійно виховує дитину до 18 років. Суд звертає увагу на ту обставину, що в порушення пункту 1) частини 1 ст. 318 ЦПК України, заявник не зазначив в повній мірі мету встановлення факту - необхідність його безпосереднього виїзду разом із дитиною за кордон України та конкретно до Німеччини. Окрім того, позивачем та відповідачкою не надано жодного доказу, що мати дитини ухиляється від свого обов`язку на участь у вихованні дитини, передбаченого ст.150 СК України. Також, не наведено доказів, що мати дитини в силу певних причин позбавлена можливості приймати участь у вихованні своєї дочки. На думку суду, в даному випадку визначення місця мешкання дочки разом із батьком та її виховання батьком самостійно, має встановлюватися судом лише у разі наявності спору між батьками з цього приводу, оскільки інший порядок чинним законодавством не передбачений. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. - відповідно до частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial