Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-13 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулася до Ладижинського міського суду вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину спільної сумісної власності, у якому просить розділити між позивачем та відповідачем двокімнатну квартиру [ADDRESS] , вартістю 134 330,00 грн., яка є об`єктом спільної сумісної власності; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , вартістю 67 165,00 грн., а іншу Ѕ частину квартири залишити у власності відповідача, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позов обґрунтований тим, що з жовтня 2006 року позивач [PERSON] вступила у фактичні шлюбні відносини з відповідачем [PERSON] . З метою проживання однією сім`єю сторони взяли у найм двокімнатну квартиру [ADDRESS] , з правом подальшого викупу цієї квартири. У подальшому сторонами за спільні кошти в зазначеній квартирі зроблений ремонт. На початку 2007 року сторонами було прийняте рішення офіційно зареєструвати шлюб та отримати кредит для викупу квартири [ADDRESS] . З цією метою відповідач [PERSON] оформив кредитний договір №014/035-34/50041 від 23.03.2007 року з ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» на суму 14 140 доларів США. 23 березня 2007 року відповідач [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на ціною 134 330,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки, предметом якого є придбана квартира. 27 жовтня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у вінницькій області, актовий запис №215. На протязі всього часу перебування у шлюбі сторони працювали та спільно вносили кошти на погашення кредиту, умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. На даний час подружні відносини між сторонами припинені. Між сторонами виник спір щодо розподілу квартири, оскільки, відповідач не бажає добровільно визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03.08.2022 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07 жовтня 2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява, у якій він визнає позовні вимоги про визнання права власності на Ѕ частину спільної сумісної власності подружжя, просить розгляд справи проводити за його відсутності. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд цивільної справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у заяві від 07 жовтня 2022 року просив розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, враховуючи позиції сторін, викладені ними у заявах, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з жовтня 2006 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживають однією сім`єю. З метою проживання однією сім`єю сторони взяли у найм двокімнатну квартиру [ADDRESS] , з правом подальшого викупу цієї квартири. У подальшому сторонами за спільні кошти в зазначеній квартирі зроблений ремонт. На початку 2007 року сторонами було прийняте рішення зареєструвати шлюб та отримати кредит для викупу квартири [ADDRESS] . 23 березня 2007 року відповідач [PERSON] уклав з ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/035-34/50041 на суму 14 140 доларів США. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вихватнюк Л.А., зареєстрованим в реєстрі за №452, відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки, предметом якого є придбана квартира. 27 жовтня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Ладижинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №215. На протязі всього часу перебування у шлюбі сторони працювали та спільно вносили кошти на погашення кредиту, умови кредитного договору були виконані в повному обсязі. На даний час подружні відносини між сторонами припинені. Між сторонами виник спір щодо розподілу спільної власності - квартири[ADDRESS] . Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Статтею 60, частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зважаючи на те, що проживання однією сім`єю сторін [PERSON] та [PERSON] та набуття ними під час спільного проживання за спільні кошти квартири [ADDRESS] , відсутність письмових угод щодо спільної сумісної власності, знайшло своє підтвердження в судовому засіданні та не заперечується відповідачем, суд приходить до висновку, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру, яка стосується предмета спору, є різними, а відтак суд виходить з того, що ці частки є рівними. Підстав для відступлення від засад рівності часток сторін або збільшення частки у праві власності на квартиру, яка стосується предмета спору, судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] ґрунтується на вимогах законодавства України, а відтак підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. До початку розгляду справи по суті від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог, тому суд вважає за необхідним вирішити питання про повернення позивачу [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. При подачі позовної заяви позивачем [PERSON] квитанцією №1,0621457Е8 від 01 серпня 2022 року сплачено судовий збір в сумі 1343,30 грн., отже 50 відсотків суми сплаченого судового збору підлягає поверненню з державного бюджету в сумі 671,65 грн. (1343,30 х 50%), а решта 50 відсотків суми сплаченого судового збору в сумі 641,65 грн. відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача. Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1-5 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У цивільній справі на підтвердження витрат відповідача на професійну правничу допомогу позивачем було надано: договір №46-ц про надання правничої допомоги від 29 липня 2022 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Патраманським І.О., акт прийому-передачі виконаних робіт від 01 серпня 2022 року на суму 3000 грн., розрахунок витрат на правничу допомогу від 01 серпня 2022 року, квитанцію про зарахування грошових коштів на картковий рахунок від 29.07.2022 року на суму 3000 грн. При вирішенні питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд, враховуючи характер і обсяг фактично виконаних представником позивача робіт/наданих послуг, те, що адвокат Патраманський І.О. фактично не приймав участі в розгляді справи, та відповідно витрати за участь адвоката в розгляді справи в суді в сумі 1000 грн. є необґрунтованими, складність даної справи (справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, цивільний позов визнаний відповідачем в повному обсязі до початку розгляду по суті, невеликий обсяг досліджуваних доказів),

Outcome: approved