Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та на дитину, яка продовжує навчання. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , з 07 вересня 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу у позивача із відповідачем народилось четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що відповідач, будучи батьком усіх згаданих дітей, у добровільному порядку кошти на утримання дітей не надає, а матеріальні статки самого позивача не можна вважати достатніми для повноцінного життя разом із дітьми. Позивач зазначає, що домовитись із відповідачем щодо утримання дітей неможливо, адже останній не вважає, що повинен надавати кошти на утримання дітей. Враховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в твердій формі по 3 000 грн., щомісячно на кожну дитину, прочинаючи з дня подання позову до суду і до досягнення кожної дитини повноліття та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн., щомісячно, прочинаючи з дня подання позову до суду і до закінчення навчання - 31 січня 2023 року. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12.09.2022 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. В межах строків встановлених судом, відповідачем було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач стверджує, що своїх дітей дуже любить, утримує та ніколи не мав на меті ухилятись від свого батьківського обов`язку. Вказує, що офіційно працевлаштований налагоджувальником ковальсько-пресового устаткування на ТОВ «ВО Ковельсільмаш» та отримує стабільний дохід. З огляду на вказане, відповідач просить здійснити стягнення аліментів на утримання дітей, проте у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме у розмірі не більше 50% від заробітної плати, що ним отримується. Суд, дослідивши зібрані докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого від 07 вересня 2003 року Сереховичівською сільською радою Старовижівського району Волинської області, 07 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено запис за № 4. [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданий Виконавчим комітетом Люблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області від 08 лютого 2007 року. Крім того, [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданий Виконавчим комітетом Люблинецької селищної ради Ковельського району Волинської області від 26 червня 2008 року. У позовній заяві позивачем стверджується, що у шлюбі позивачем та відповідачем було народжено ще двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проте свідоцтва про народження вказаних дітей знаходяться у відповідача, який відмовляється їх надати. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Старовижівським РВ УМВС України у Волинській області від 11 березня 2004 року, на ім`я [PERSON] , останній було зроблено особливу відмітку про наявність чотирьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Разом із поданням відзиву на позовну заяву, відповідачем не було долучено свідоцтва про народження вказаних дітей ( [PERSON] та [PERSON] ), що як стверджує позивач, знаходяться у нього. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідачем зазначається що одними з його дітей є [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Тобто відповідачем, у заяві по суті справи визнається факт батьківства відносно двох дітей, свідоцтва про народження яких не було долучено до матеріалів справи. У суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності вказаних обставин та добровільності їх визнання, а тому обставину наявності двох інших дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , батьком яких є відповідач, суд сприймає як доведену. Судом встановлено, що згідно довідки № 295, виданої Відокремленим структурним підрозділом «Волинський фаховий коледж Національного університету харчових технологій» від 25 серпня 2022 року, [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі з 01 вересня 2019 року по 31 січня 2023 року на денній, державній формі навчання, за спеціальністю «Туризм». Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо або разом не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько. Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. За загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема по сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними. Однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст. 182 СК України, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналізуючи зазначені норми закону, суд доходить висновку, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік», прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, з 1 липня 2022 року, було встановлено в розмірі - 2 744 грн. Таким чином, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на кожного із неповнолітніх дітей ( [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] ) складає 1 372 грн. Відповідач є працездатним, має певні доходи, що підтверджені довідкою про доходи від 27 вересня 2022 року, виданою ТОВ «ВО «Ковельсільмаш», а тому може та повинен сплачувати аліменти на утримання власних дітей. В той же час, суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Відповідно до довідки про доходи від 27 вересня 2022 року, виданої ТОВ «ВО «Ковельсільмаш», нарахована заробітна плата відповідача, за вересень 2022 року, складає 6071,54 грн. Щодо трьох неповнолітніх дітей, то позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів в сумі по 3 000 грн., на кожного із неповнолітніх дітей ( [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] ), тобто на загальну суму 9 000 грн., щомісячно. Присудження до стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з відповідача в розмірі 9 000 грн., щомісячно, очевидно, буде перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що потягне за собою порушення вимог ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» та законних прав та інтересів відповідача. Одночасно, суд звертає увагу, що мінімальний розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на кожного із неповнолітніх дітей перевищує максимальний розмір відрахувань із заробітної плати, визначений ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, беручи до уваги, що імперативної нормою ч. 2 ст. 182 СК України встановлено гарантований розмір аліментів на одну дитину, що не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає, що саме вказаний розмір аліментів підлягає стягненню з відповідача, у сумі 1 372 грн., на кожного із неповнолітніх дітей ( [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] ). Визначений розмір аліментів не є надмірним, а є об`єктивним та справедливим з врахуванням наведених вище обставин. Щодо стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , то суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). З матеріалів справи вбачається, що повнолітній [PERSON] , навчається на денній формі навчання, а тому об`єктивно позбавлений можливості працевлаштування. Крім того, загальновідомими є обставинами, які не потребують доказування, що останній повинен харчуватися, існує щоденна потреба у засобах гігієни, одязі, взутті тощо. Проте, суд звертає увагу на те, що офіційний розмір заробітної плати не дає можливості відповідачу здійснювати утримання повнолітнього сина [PERSON] , з огляду на стягнення одночасно половини його заробітної плати на утримання інших трьох неповнолітніх дітей та заборони, визначеної ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» на не перевищення відрахувань у розмірі 50 відсотків під час кожної виплати заробітної платиу разі стягнення аліментів. Тобто, наявність можливості у відповідача надавати допомогу повнолітній дитині, за дійсних обставин справи виключається, а тому позовні вимоги у вказаній частині не підлягають задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в сумі 992 грн 40 коп., слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial