Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

13 травня 2021 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд, визначити, що частка її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] в спадковій однокімнатній квартирі, загальною площею 38,4 кв.м, житловою 15,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та в спадковій однокімнатній квартирі, загальною площею 37,3 кв.м, житловою 16,8 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] становить 1/2 частку, визнати за нею право власності в спільному майні подружжя по 1/2 частці в кожній із спірних квартир та визнати за нею право на обов?язкову частину у спадщині, яка відкрилася після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] у розмірі 1/6 частки і складається з 1/2 частини вищевказаних спірних спадкових квартир, мотивуючи це тим, що зазначені квартири були придбані нею разом з чоловіком [PERSON] , померлим [INFO] у шлюбі та за спільні сімейні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, однак за життя спадкодавця, останнім було складено нотаріально посвідчений заповіт від 17.10.2019 р. (реєстр. № 6890), за яким спадкодавець [PERSON] заповідав дві спірні квартири своїм малолітнім онукам [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , по одній квартирі кожному онуку. Однак, як стверджує позивачка, на день смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , вона була непрацездатною особою за віком, тому має право на обов?язкову частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту, яка становить 1/6 частку у кожній спадковій квартирі. В судовому засіданні [PERSON] та її представник повністю підтримали свої позовні вимоги, які просили суд задовольнити. Відповідачка та її представниця в судовому засіданні заперечували проти задоволення безпідставного позову [PERSON] , просили суд відмовити у його задоволенні, звернувшись до суду з зустрічним позовом в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , вимоги якого в подальшому збільшили та в остаточній редакції якого від 13.08.2021 р. просили суд, усунути відповідачку [PERSON] від права на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та визнати право власності в порядку спадкування за заповітом за [PERSON] , [INFO] на однокімнатну квартиру, загальною площею 37,3 кв.м, житловою 16,8 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та за [PERSON] , [INFO] на однокімнатну квартиру, загальною площею 38,4 кв.м, житловою 15,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , як було вказано у заповіті їхнього діда [PERSON] , померлого [INFO] , мотивуючи це відмовою відповідачки [PERSON] , яка на протязі останніх 20-ти років зловживала спиртними напоями, від надання допомоги та догляду за хворим чоловіком [PERSON] , якому було встановлено діагноз «неоперабельний рак 4-го ступеню» та який був лежачим хворим і потребував сторонньої допомоги та догляду, піклування та ліків, і відповідно матеріальних витрат, які відповідачка категорично відмовлялася надавати, постійно ухиляючись від виконання свого обов`язку щодо утримання спадкодавця, який через тяжку хворобу потребував допомоги, яку вона надавала своєму батькові [PERSON] разом зі своєю сестрою [PERSON] . Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] не визнала зустрічний позов своєї доньки [PERSON] , вважаючи його необґрунтованим і направленим на позбавлення її спадщини після смерті чоловіка [PERSON] та в задоволенні якого просила суд відмовити. 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судові засідання не з?явилась, надіславши до суду письмову заяву, в якій просила суд слухати справу за її відсутності, однак в подальшому, була допитана у якості свідка (т. 2 а.с. 240). Представниця 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судові засідання не з?явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, під розписку, надіславши до суду письмову заяву, в якій пославшись на зайнятість, просила суд, слухати справу за її відсутності, врахувавши інтереси малолітніх дітей (т. 2 а.с. 5-8). Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши документальні докази по справі та матеріали спадкової справи № 14/2020, заведену після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми : перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення - його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення - може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.). Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Частиною 2 статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов?язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. При чому, інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.п. 1-3,5,9-15,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст. 13, ч. 3 ст. 16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. У відповідності до ст.ст. 368,269 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності - є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об?єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім?ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ст. 65 СК України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається - що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації - має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім?ї - створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов?язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов?язаннями, що виникли в інтересах сім?ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім?ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З аналізу зазначених норм вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено - спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1220 ЦК України, визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частини 3 та 5 статті 1224 ЦК України вказують на те, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду, особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкоємцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми Закону, необхідно установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи. Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим, ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини з урахуванням того, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України. Частинам и 5,6 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Враховуючи вищевикладені приписи норм Закону, суд вважає, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України - має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності - спадкоємець може бути усунений від спадкування, про що було вказано у Постановах ВС №№ 759/18917/17, 752/12158/14-ц, 127/11408/19. Пунктом 19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що той зі спадкоємців, який має право на обов?язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Позбавлення особи права на обов?язкову частку судом ЦК не передбачає, хоча особа, яка має право на обов?язкову частку - може бути усунена від права на спадкування відповідно до ст. 1224 ЦК. Частиною 1 статті 1241 ЦК України передбачено - малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов?язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. У відповідності до п.п. 6,7,23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. - факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця - встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Безпорадним - слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Отже, на думку суду - безпорадний стан, це безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим, ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги - полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ст. 1267 ЦК України - частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину - не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Суд встановив, що 14.05.1976 р. між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, в якому народилось дві доньки - відповідачка [PERSON] та 3-тя особа [PERSON] , що було підтверджено сторонами. Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] було придбано дві однокімнатних квартири : загальною площею 38,4 кв.м, житловою 15,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та загальною площею 37,3 кв.м, житловою 16,8 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , право власності на які було оформлено на [PERSON] - 28.08.2014 р. та 13.08.2015 р. відповідно, згідно Інформаційної довідки з Дрежавного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 17-19). В подальшому, 17.10.2019 р. [PERSON] був складений нотаріально посвідчений заповіт (реєстр. № 6890), відповідно до якого, останній заповідав вказані квартири, вказавши їх своєю власністю - онукам : [PERSON] , [INFO] однокімнатну квартиру, загальною площею 37,3 кв.м, житловою 16,8 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] однокімнатну квартиру, загальною площею 38,4 кв.м, житловою 15,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] (т. 1 а.с. 48). На думку суду, вищевказані спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя - позивачки [PERSON] та [PERSON] з огляду на те, що будь-яких належних та допустимих доказів набуття вказаних квартир в особисті приватну власність [PERSON] суду не надано, а посилання відповідачки [PERSON] на усуну домовленість між батьком [PERSON] та її колишнім чоловіком [PERSON] про придбання вказаних квартир за нібито її з чоловіком спільні кошти для своїх дітей з подальшим оформленням права власності двох квартир на її батька [PERSON] суд до уваги не приймає як безпідставні та такими, що базуються лише на показаннях відповідачки [PERSON] та її колишнього чоловіка свідка [PERSON] , до яких суд ставиться критично, беручи до уваги заінтересованість останніх в набутті права власності на спірні квартири за їхніми малолітніми дітьми, а також, враховуючи стійкі неприязні стосунки з матір?ю [PERSON] . На думку суду, заповідач [PERSON] мав право розпоряджатися виключно своєю 1/2 часткою у спірних квартирах, які йому належали на праві спільної сумісної власності з [PERSON] по 1/2 кожному, як у спільному майні подружжя, з огляду на придбання спірних квартир у шлюбі та за спільні кошти, і не мав права розпоряджатися всіма квартирами, як своєю особистою власністю, про що було вказано у нотаріально посвідченому заповіті від 17.10.2019 р. З огляду на викладене, первісний позов [PERSON] в частині визнання за нею право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири, загальною площею 38,4 кв.м, житловою 15,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та на 1/2 частину однокімнатної квартири, загальною площею 37,3 кв.м, житловою 16,8 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] - підлягає задоволенню, як обґрунтований, враховуючи, що спадкодавець [PERSON] за життя не ставив питання щодо особистої власності на спірні квартири, знаючи, що 1/2 частина кожної квартири належить його дружині як у спільному сумісному майні подружжя та сама позивачка за зустріним позовом [PERSON] вказує, що її матір [PERSON] не надавала своєї згоди на дарування спірних квартир своїм онукам. З цим самих підстав підлягає частковому задоволенню зустрічний позов [PERSON] в частині визнати за її дітьми : [PERSON] , [INFO] права власності в порядку спадкування за нотаріально посвідченим заповітом від 17.10.2019 р. (реєстр. № 6890) після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на 1/2 частину однокімнатної квартири загальною площею 37,3 кв.м, житловою 16,8 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та визнання за [PERSON] , [INFO] права власності в порядку спадкування за нотаріально посвідченим заповітом від 17.10.2019 р. (реєстр. № 6890) після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на 1/2 частину однокімнатної квартири загальною площею 38,4 кв.м, житловою 15,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . [INFO] заповідач (спадкоємець) [PERSON] помер, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 351 від 01.08.2020 р. з вказівкою на причину смерті «неоперабельний рак 4-го ступеню» та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.08.2020 р., і після смерті якого відкрилася спадщина на спірні квартири (т. 1 а.с. 47,97). З метою прийняття спадщини, 08.08.2020 р. до нотаріуса з відповідними заявами звернулась відповідачка [PERSON] в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також друга донька померлого [PERSON] з заявою від 13.08.2020 р. та позивачка [PERSON] з заявою від 21.08.2020 р. (т. 1 а.с. 46,50,64,69). При чому, постановами нотаріуса від 25.10.2021 р. малолітнім [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - було відмовлено у видачі свідоцтв про на спадщину за заповітом з посиланням на письмову інформацію спадкоємця [PERSON] на ім?я нотаріуса про те, що 2 спадкові квартири були набуті нею та спадкодавцем [PERSON] у шлюбі (т. 1 а.с. 152-155). Позивачці [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв?язку з відсутністю у неї оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (т. 1 а.с. 85). У своїй Постанові від 28.07.2021 р. (справа № 346/5216/18, провадження № 61-3050св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновків, що згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19). Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим - не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову [PERSON] в частині визначення 1/2 частки співвласника у справі спільної сумісної власності її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] в спадковій однокімнатній квартирі, загальною площею 38,4 кв.м, житловою 15,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та в спадковій однокімнатній квартирі, загальною площею 37,3 кв.м, житловою 16,8 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , беручи до уваги безпідставність позову в цій частині з урахуванням вказаних вище Постанов ВС. Суд встановив і це було підтверджено всіма сторонами по справі та їхніми представниками, що починаючи з 2012 року, спадкодавець (заповідач) [PERSON] (чоловік позивачки та батько відповідачки за первісним позовом) перестав працювати (ходити у морські рейси на посаді капітана) у зв`язку з погіршенням зору, у зв?язку з чим, у нього значно скоротились доходи, а тому він з позивачкою жили на заощаджені спадкодавцем кошти, враховуючи, що позивачка [PERSON] (дружина останнього) ніколи не працювала (т. 2 а.с. 26) Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили суду, що позивачка [PERSON] більше 20 років зловживає алкогольними напоями, ніколи не працювала, приділяючи інтереси своїм розвагам та зустрічам з подругами, не турбуючись про побут сім?ї, що тягло за собою безглузде витрачання грошей, зароблених її чоловіком [PERSON] , що значно шкодило інтересам сім`ї, так як їй було байдуже за які кошти родина буде сплачувати комунальні платежі, утримувати квартиру у належному стані (у якій вони проживали разом з чоловіком та молодшою [PERSON] ), а також за які кошти придбати їжу та ліки. Як один з прикладів зловживання алкоголем позивачкою, свідками було підтверджено, що у 2000 р., [PERSON] у стані алкогольного сп?яніння керувала автомобілем та потрапила у ДТП, після чого вона сильно злякавшись, надала згоду своїм дочкам [PERSON] та [PERSON] на її лікування від алкогольної залежності, однак не долікувалася та в подальшому, продовживши зловживати алкоголем на своє лікування вже не погоджувалася. Також, її молодша донька [PERSON] з її чоловіком свідком [PERSON] , які проживають з нею за однією адресою, зверталися до поліції, так як її дії погрожували здоров`ю та життю членів сім?ї та третім особам- мешканцям багатоквартирного будинку через пожежу у їхній квартирі, яку у стані алкогольного сп?яніння влаштувала [PERSON] (т. 1 а.с. 156, т. 2 а.с. 13). Останні роки до своєї смерті [PERSON] тяжко хворів на йому було встановлено діагноз «неоперабельний рак 4-ого ступеню», що було підтверджено позивачкою [PERSON] , відповідачкою [PERSON] та всіма свідками, і не потребує документального доказування. За чотири місяці та до своєї смерті, [PERSON] був лежачим та потребував сторонньої допомоги, так як перебував у безпорадному стані, що було підтверджено позивачкою [PERSON] , відповідачкою та свідками, зокрема, свідком - медбратом [PERSON] , який є однофамільцем позивачки, і якого його доньки : відповідачка [PERSON] та 3-тя особа [PERSON] винайняли доглядати за хворим [PERSON] у квартирі останнього, та який, перебуваючи майже кожного дня з хворим підтвердив його безпорадний стан, зумовлений тяжкою хворобою та неспроможність хворого [PERSON] самостійно забезпечити умови свого життя та потреби стороннього догляду, допомоги та піклування. При цьому, судом враховується поведінка позивачки [PERSON] (дружини хворого [PERSON] ), розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги хворому чоловікові, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання нею обов`язку щодо догляду, піклування за хворим. Свідки показали суду, що [PERSON] весь час тривалої та тяжкої хвороби свого чоловіка [PERSON] , коли останньому була потрібна допомога, постійно наряджалася та уходила з квартири розважатися зі словами донькам « Хай доглядають батька ті, кому він подарував гроші». При чому, на прохання своїх доньок відповідачки [PERSON] та 3-ої особи [PERSON] якійсь час посидіти з хворим, задля придбання ліків та харчів для хворого, постійно кричала, влаштовувала сварки та уходила з квартири, так як їхній хворий батько не міг нічого сам робити, навіть стакана тримати. А коли, вони поверталися додому, то бачили [PERSON] на вулиці, перед під?здом то у стані алкогольного сп?яніння, то на прогулянці з собакою. Від подібних дій [PERSON] , а саме, її небажання допомагати в тяжкі хвилини чоловікові, постійні скандали з приводу великих грошей, які вона звикла отримувати від чоловіка, коли той приходив з закордонних рейсів, образи з її боку, як на адресу батька та доньок у його присутності, хворому [PERSON] становилося погано, він плакав, беручи до уваги, що [PERSON] відмовилась продати свій автомобіль задля придбання вартісних ліків на лікування чоловіка - спадкодавця [PERSON] . Всі свідки по справі підтвердили суду, що позивачка [PERSON] жодним чином не піклувалася про хворого [PERSON] , всіляко уникаючи будь-якої допомоги, проживаючи з ним в одній квартирі, при чому маючи як фізичну, так і фінансову можливість надання допомоги хворому, не здійснюючи жодних дій по догляду за останнім, влаштовуючи скандали хворому чоловікову [PERSON] з приводу того, що останній не надає їй достатніх грошей на її забаганки, маючи при цьому певні кошти, які були нею приховані (заощаджені) нею. Як підтвердив свідок- медичний працівник, якій є сторонньою особою для сім?ї [PERSON] , за яким він доглядав за певну грошову суму, що піклувалися хворим виключно його доньки [PERSON] та [PERSON] . Отже, з огляду на викладене, суд вважає, що дії [PERSON] полягали в умисному ухиленні від надання як фізичної, так і фінансової допомоги спадкодавцеві [PERSON] , яку потребував останній, уникаючи обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто вказане ухилення, напряму пов`язане з винною поведінкою [PERSON] , яка чітко усвідомлювала свій обов`язок, та мала як фізичну, так і фінансову можливість його виконувати, але свідомо не вчиняла необхідних дій, будучи фізично здоровою людиною, не працюючої, проживаючи зі спадкодавцем в одній квартирі), та навмисно не надавала допомогу чоловікові, через те, що останній, в силу стану свого здоров?я більше не міг надавати їй гроші, які вона витрачала не в інтересах родини, а на свої власні, особисті розваги і алкоголь. Так, позивачка [PERSON] , розуміючи, що її чоловік перебував у безпорадному стані (тільки лежав в ліжку, не міг сам про себе подбати, навіть у санітарних потребах), неодноразово у своїх істериках як у тверезому стані та і у алкогольному сп`янінні, заявляла йому що їй потрібні гроші, коли він просив щось йому допомогти. При цьому ображала його та навіть розпускала руки відносно лежачого хворого батька, що підтвердили всі свідки по справі, які були свідками таких протиправних дій [PERSON] . Як показала в засіданні суду відповідачка [PERSON] , після смерті свого батька [PERSON] , витрати на поховання якого, взяла на себе вона, її матір [PERSON] стала маніпулювати до неї тим, щоб вона разом з сестрою [PERSON] надавали їй гроші, а в іншому випадку вона зробить все, щоб її онуки не отримали квартири, які заповідав їм дідусь. Все необхідне вона від них отримувала, але їй цього було мало і вона звернулась до суду задля стягнення аліментів на її утримання, уникаючи можливості надання дозволу на укладення договорів дарування спірних квартир своїм онукам, для чого потребувалось згода Служби по справам дітей (т. 1 а.с. 98-109). За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення зустрічного позову [PERSON] в частині усунення відповідачки [PERSON] від права на спадщину за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] .

Outcome: partial