Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення грошової компенсації у рахунок Ѕ частки автомобіля «ВАЗ 21099», 2004 року випуску, об`єм двигуна 1500 см. Куб у розмірі 35000грн. та судові витрати 908 грн. Своїми вимогу мотивує тим, що 06.05.1995 року між ним та [PERSON] було укладено шлюбу. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12.09.2018 року, шлюб був розірвано. В період шлюбу з 01.01.2015р. по 12.10.2018р. [PERSON] володіла автомобілем «ВАЗ 21099», 2004 року випуску, об`єм двигуна 1500 см. куб. Майно, а саме, автомобіль набутий за час перебування у шлюбі, таємно без згоди чоловіка, відчужила третій особі. Таким, чином, станом на сьогоднішній день вказаний автомобіль знаходиться у володінні іншої особи, а [PERSON] має право на частину права власності вказаного автомобіля, фактично позбавлений такого права та не отримав жодної компенсації за відчуження автомобіля. Враховуючи неможливість поділу майна (автомобіля) в натурі просить стягнути з відповідачки грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості автомобіля в сумі 35000 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою суду від 12.01.2022р. відкрито загальне позовне провадження. Позивач в судове засідання з`явився, на задоволенні позову наполягав, та просив справи задовольнити. Відповідачка у судове засідання з`явилась, позов не визнала, та пояснила, що автомобіль вона не купувала з позивачем, спільне господарство вони не вели та не проживали разом, автомобіль зараз зареєстрований за сином. Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони по справі перебували у шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] зареєстроване Яськівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис №09 від 06.05.1995р. (а.с.6). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області №496/3097/18 від 12.09.2018 року, шлюб було розірвано (а.с.7-8). Згідно відповіді на запит суду від Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центу ГСЦ МВС в Одеській області (філії ГСЦ МВС) (РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області) від 01.02.2022р. №31/15/5146-143 суд направлено копію договору купівлі-продажу та копію свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] від 03.04.2019р. на підставі якого проведено перереєстрацію транспортного засобу, що підтверджує продаж спірного автомобіля здійснений позивачкою (а.с.22-24). Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, згідно відповіді РСЦ ГСЦ в Одеській області від 11.06.2021 року № 31/15-208аз згідно інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, за гр. [PERSON] , в період з 01.01.2015 р. по 12.10.2018 р. було зареєстровано автомобіль «ВАЗ 21099» 2004 року випуску (а.с.9-10), а отже відповідачка набула права власності на майно в період шлюбу з позивачем. Відповідно до ч. 1-4 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Відповідно до п. 25 ППВСУ від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. За положеннями статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. Разом із цим, право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи. Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставить право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників й мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Позивач висловив в позові свою вільну та беззаперечну згоду на отримання від відповідачки грошової компенсації за Ѕ частку вартості автомобіля та не заперечував щодо припинення свого права власності на автомобіль з часу повного отримання такої компенсації. На час розгляду спору сторони не укладали жодних договорів з приводу спірного майна, Автомобіль зареєстровано за третьою особою, який володіє та користується ним. Позивач позбавлений можливості здійснення своїх прав на спірне майно, оскільки не має доступу до транспортного засобу та фактично не володіє і не користується спільним майном. Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації за належну йому частку у автомобілі, позивач зазначив вартість транспортного засобу 70000 гривень, яка визначена в мережі інтернету, зокрема вей-сторінках на яких здійснюється торгівля автомобілями, вбачається, що вартість спірного автомобіля в середньому складає 70000грн. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд, врахувавши практику Верховного Суду, факт згоди позивача на одержання грошової компенсації, а також те, що вона особисто не користується транспортним засобом, який є спільною частковою власністю, дійшов висновку про те, що спірний транспортний засіб є об`єктом їх права спільної часткової власності, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної часткової власності на автомобіль і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно. Враховуючи зазначене, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні правомірними, такими що відповідають способу захисту прав та інтересів позивача, не порушують права та свободи відповідача, тому позов необхідно задовольнити у повному обсязі. Твердження відповідачки про те, що на момент придбання автомобілю вона не перебувала у відносинах з позивачем а фактично мешкала з іншим чоловіком, не чім не підтверджено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати по справі, а саме 908 грн. На підстав і викладеного ст. ст. 60, 63, 65, 70, 71 СК України, ст. ст. 321, 328, 356, 358, 361, 364, 365, 368 ЦК України, п.22-25 ППВСУ від 21.12.2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя,

Outcome: approved