Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

11 липня 2022 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, у якому просить розірвати шлюб з відповідачем. В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що 03 жовтня 2017 року вони зареєстрували шлюб. Від спільного проживання у них народився син - [PERSON] , [INFO] . На даний час відносини між ними погіршилися, стосунки не склалися та практично припинилися. Позивачка зазначає, що у їхніх відносинах взагалі відсутнє порозуміння та повага, відповідач її особистим життям не цікавиться, більше шести місяців проживає окремо від неї. На її переконання, основна причина розпаду сім`ї - це різниця характерів, відсутність між сторонами взаєморозуміння і довіри. Сторони фактично припинили сімейні відносини, спільного господарства не ведуть. Позивачка зазначає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, тому просила розірвати шлюб. 13.07.2022 позивачка надіслала на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , а також визначити місце проживання їхнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком. 21.07.2022 позивачка подала клопотання про залучення органу опіки та піклування ЧМР як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Ухвалою від 21 липня 2022 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 02 вересня 2022 року. Відповідач [PERSON] 21.07.2022 подав до суду заяву, у якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки спільний малолітній син фактично проживає з ним, батько несе повну моральну та матеріальну відповідальність, а також вказав, що він не чинить перешкод матері у спілкуванні з сином. 01.09.2022 через канцелярію суду надійшла заява з доданим витягом з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області про затвердження висновків комісії з питань захисту прав дитини, з якого вбачається про доцільність проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком [PERSON] . Ухвалою від 02 вересня 2022 року справу було призначено до судового розгляду на 23.09.2022 року. 23.09.2022 сторони у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. У матеріалах справи наявна заява позивачки, у якій остання просила справу слухати без її участі, а також просить розірвати шлюб з відповідачем, визначити місце проживання їх малолітнього сина з відповідачем, не надавати їм термін на примирення. Також у матеріалах справи наявна заява відповідача, якою він просив суд слухати справу без його участі, розірвати шлюб між ним та позивачкою, визначити місце проживання з їхньої дитини з батьком відповідачем, не надавати їм терміну на примирення. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 211, ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення\~рішення,\~ухваленого за\~відсутності учасників\~справи,\~є дата\~складення повного\~судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 3 жовтня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №242 (а. с. 6). Сторони є батьками дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.06.2020, виданого Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а. с. 8). Як вбачається з матеріалів справи, сторони не підтримують подружніх стосунків, не пов`язані спільним побутом, спільне життя у них не склалося, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач позов визнав, таке визнання не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачеві відомі та зрозумілі. Відповідно до ч.2 ст.112\~Сімейного кодексу\~України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, а також умови проживання сторін та взаємовідносини їх у шлюбі, небажання позивачки продовжувати шлюб, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що сім`я сторін поновлена бути не може, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з батьком суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивачка просить визначити місце проживання свого малолітнього сина з батьком відповідачем, мотивуючи тим, що вона має намір виїхати за кордон на тривалий період, син вже тривалий період проживає з батьком і у них склались хороші відносини (а. с. 13). Відповідач подав до суду письмову заяву, де вказав, що фактично спільний малолітній син проживає з ним, він несе повну моральну та матеріальну відповідальність, забезпечує сина належними умовами проживання, а також повідомив, що не чинить перешкод матері у спілкуванні з сином. Тому просить позов задовольнити (а. с. 18). З витягу з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради №114 від 23.08.2022 вбачається, що проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] з батьком відповідачем [PERSON] є доцільним (а. с. 24). Згідно із ч.1\~ст. 5 ЦПК України\~\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст.\~81,\~82 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з ч. 3ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 2, 7-9 ст.7\~СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно з ст.\~11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст.\~14\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У відповідності зі ст.\~160\~СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої дитини за Сімейним кодексом\~України поняття місця проживання має інший зміст. Місцем проживання дитини є не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, квартиру, таким місцем відповідно до статті 161\~Сімейного кодексу\~України є місце проживання одного із батьків, баби, діда або інших родичів, яке останні мають право вільно обирати, змінювати. Установлені судом обставини, засвідчують, що батько [PERSON] належно опікується про сина, забезпечує все необхідне для повного і гармонійного його розвитку. У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, не заперечення матері щодо визначення місця проживання сина з батьком, з огляду на відсутність обставин, які б свідчили, що проживання дитини з батьком може йому зашкодити, суд дійшов висновку, що місцем проживання малолітнього сина [PERSON] слід визначити разом з відповідачем. За таких обставин, вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України, а саме, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову згідно з квитанціями № 7799-1302-7409-3759 від 11.07.2022 та №P24А43158850D356934 від 12.07.2022 у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок, а решту суми судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок необхідно стягнути з відповідача в користь позивачки.

Outcome: approved