Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

[PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, про визнання заповіту недійсним. В позовній заяві представник зазначила, що позивачка [PERSON] являється внучкою заповідача [PERSON] , який оспорюваним нею заповітом від 18 червня 2004 року все своє майно заповів своїй доньці [PERSON] . Вказаний заповіт був використаний [PERSON] при зверненні до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в результаті чого було порушено матеріальне право позивачки на спадкування ј частини будинку та земельної ділянки в [ADDRESS] , в якому вона мешкає. Оскільки внаслідок цього заповіту її батько був позбавлений права на спадщину, позивачка також позбавлена права на спадкування за законом. У травні 2020 року позивачка дізналася про порушення її права на спадкування в результаті особистого звернення до державного нотаріуса із заявою про оформлення спадщини після смерті її батька [PERSON] , смерть якого настала [INFO] . Позивачці було відмовлено в оформленні права на спадкування, роз`яснено, що на цей будинок було оформлено право власності в цілому на ім`я її бабусі [PERSON] , яка за договором дарування від 21.07.2020 року, через три місяці після смерті її батька, який проживав все життя в цьому будинку, подарувала в цілому будинок своїй другій онучці [PERSON] , яка є донькою відповідачки [PERSON] . Про наявність оспорюваного заповіту від 18.06.2004 року нотаріус позивачку не повідомила. Після цього [PERSON] звернулася за захистом свого цивільного права до Тячівського районного суду з позовом про визнання права на спадкування та визнання за нею права власності на ј частину будинковолодіння, визнання частково недійсним договору дарування будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій він розташований, в ј частині майна. З письмового відзиву [PERSON] на її позов, в березні 2021 року позивачка дізналася про існування оспорюваного заповіту від 18.06.2004 року. Згодом на адвокатський запит представника [PERSON] була надіслана копія заповіту [PERSON] згідно супровідного листа старостинського округу від 15.03.2021 року. Отже, з 15.03.2021 року починається перебіг трирічного строку позовної давності, у межах якого позивачка має право звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Дід не міг по своїй волі позбавити спадщини свого сина [PERSON] , який все життя прожив з батьком в цьому будинку, багато працював, добудував будинок, а потім в результаті автоаварії став інвалідом третьої групи, а потім - другої групи. Тому, дідусь позивачки [PERSON] як батько не міг по своїй волі спричинити зло своєму хворому сину [PERSON] у такий несправедливий спосіб, ймовірно позбавити його житла. Заповіт був посвідчений секретарем виконкому Грушівської сільської ради, тобто не нотаріусом, а посадовою особою органу місцевого самоврядування. З тексту заповіту вбачається порушення загальних вимог закону, правил складання заповіту, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Представник вважає, що заповіт є сфальсифікований, підроблений підпис хворого діда позивачки з метою позбавити її батька права на спадщину. На час відкриття спадщини, тобто на день смерті заповідача [PERSON] , яка настала [INFO] , батько позивачки [PERSON] вже був інвалідом третьої групи, непрацездатним, а тому мав право на обов`язкову частку у спадщині. Секретар виконкому є та посадова особа, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису та при цьому повинна додержуватись вимог законодавства. Враховуючи те, що [PERSON] був важко хворим, що заповіт був написаний не ним, а секретарем виконкому, що відсутній власноручний запис про те, що він прочитав або йому прочитали в голос текст заповіту, відсутнє підписання ним власноручно його прізвища, ім`я, по-батькові, слід визнати те, що внаслідок його фізичних вад, оспорюваних важкою хворобою, присутність двох свідків була обов`язковою. Це є підставою вважати заповіт таким, який складений з порушенням вимог щодо його форми. Її дід був важко хворий на онкозахворювання. У зв`язку з цим він лікувався в Тячівській лікарні, де йому була зроблена операція 8 квітня 2004 року, через п`ять днів - 14 квітня 2004 року він був виписаний з лікарні для подальшого лікування амбулаторно вдома. Підтвердженням є медична карта №399/6/235 стаціонарного хворого [PERSON] 18 червня 2004 року був посвідчений заповіт, а [INFO] [PERSON] помер, що підтверджує його важкий хворобливий стан на момент виникнення заповіту від його імені. Як вбачається із тексту заповіту, нотаріальна дія відбувалася не в приміщенні Грушівської сільської ради. Текст заповіту від імені заповідача виконаний власноручно секретарем виконкому М. Гунда, що вбачається з того, що на зворотному боці є посвідчувальний напис, а також речення «заповіт складено у хаті заповідача о 15 год. к.часу через хворобу. Секретар виконкому М.Гунда, підпис». Почерк саме цих записів від імені секретаря виконкому М. Гунда співпадає з почерком тексту заповіту від імені [PERSON] . Щодо місця складання заповіту, на зворотному боці зазначено «в хаті заповідача», про те не зазначено адреси розташування будинку, не зазначено дати та місце народження заповідача. Якби секретар виконкому Гунда М. дійсно виконувала б цю нотаріальну дію, тоді виконали би загально відомі дії щодо перевірки питання, чи усвідомлює важко хвора людина [PERSON] значення своїх дій та чи може керувати ними, чи є його волевиявлення вільним, чи відповідає його внутрішній волі. Хворобливий стан [PERSON] був настільки важким, що він отримував ін`єкції розчину промедола, який хоча більш слабкий ніж морфин, але також діє на нервову систему та психічний стан хворого. Секретар виконкому не запросила лікаря для огляду [PERSON] , не забезпечила присутність свідків, не звернулась до орган опіки та піклування. Відсутнє написання власноручно заповідачем свого прізвища, ім`я, по батькові, а тільки сумнівний скорочений підпис. Просить суд визнати недійсним та скасувати заповіт, складений від імені [PERSON] , посвідчений та зареєстрований секретарем виконкому Грушівської сільської ради 18 червня 2004 року. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Овсепян К.А. надіслала до суду письмовий відзив, в якому зазначила, що факти викладені в позовній заяві є недостовірними і не заслуговують на увагу суду. Позивач не надала жодного документу, в якому б містилася відмова у видачі їй свідоцтва про право на спадщину від жодного приватного чи державного нотаріуса. Тобто, недоведеним залишається факт, що батько позивачки [PERSON] вчиняв будь-які дії, передбачені ЦК України для оформлення права власності на майно, що залишилося після смерті [PERSON] . Недоцільно говорити про позбавлення права на спадкування при не вчиненні спадкоємцем жодних дій щодо оформлення спадщини і як наслідок пропущення шестимісячного строку для прийняття такої. Жодних документів, які б підтверджували продовження строку на прийняття спадщини за [PERSON] позивачем до позовної заяви не долучено, що свідчить про те, що батько позивача [PERSON] не отримав майно у спадок не лише через наявність заповіту, а через не вчинення необхідної сукупності дій. До того ж, якби [PERSON] звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, йому могло бути відомо про наявність заповіту, тим більше, якби він порушував його законні права на спадкування. В такому випадку доцільно би було рахувати строк позовної давності з моменту відкриття спадщини. Спадкоємець [PERSON] перебував у довірительних та близьких стосунках зі своєю донькою - [PERSON] , а тому його бажання залишити усе належне йому на час смерті майно було добровільним і обґрунтованим. До того ж, усередині сім`ї існувала усна домовленість, що розподілу майна між онуками подружжя: син [PERSON] - [PERSON] (брат позивача) на підставі свідоцтва про право на спадщину, після смерті батьків [PERSON] отримав у приватну власність домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта №252921848 від 15.04.2021 року. А майно, що залишається після смерті [PERSON] переходить його доньці [PERSON] . Дана домовленість слугувала написанню заповіту, однак для спадкування не відіграла жодного значення оскільки в останнього не виявилося жодного майна для спадкування. Твердження щодо бажання спадкодавця «ймовірно позбавити сина [PERSON] житла» є необґрунтованим припущенням, яке не відповідає дійсності. На це вказує і позивач, застосувавши слово «ймовірно». Тобто, в даному випадку спостерігається лише спотворення інформації, у світлі вигідному останній для досягнення особистих інтересів. Жодних намірів позбавляти житла сина у [PERSON] не було, а тому даний аргумент наведений позивачем у позовній заяві не заслуговує на увагу суду в цілому. Щодо місця посвідчення заповіту, то відсутні будь-які підстави вважати, що секретар виконкому Грушівської сільської ради не була уповноважена вчиняти нотаріальні дії у відповідності до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» та ст. 1251 ЦК України. Твердження про те, що даний заповіт був сфальсифікований [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] та її донькою [PERSON] , є нічим іншим як спотворенням інформації, яка крім того, що не має жодного документального підтвердження, так і може розцінюватися як розповсюдження недостовірної інформації відносно вказаних вище осіб. Зміст правочину повністю вкладається у вимоги актів цивільного законодавства і не суперечить жодному чинному на момент посвідчення нормативному акту. Під час посвідчення оспорюваного правочину особу заповідача встановлено, обсяг цивільної дієздатності перевірено, про що свідчить штамп на звороті заповіту. Волевиявлення [PERSON] було вільним і відповідало його внутрішній волі. Відповідно до тексту оспорюваного заповіту такий складений о 15 год. 00 хвилин за київським часом, у хаті заповідача, про що міститься відповідний запис на звороті заповіту. Таким чином, вимоги ч.1 ст. 1247 ЦК України були дотримані. На оспорюваному заповіті міститься підпис заповідача. Якщо позивач не впевнена у справжності підпису, до суду повинні бути надані відповідні допустимі докази. Враховуючи те, що до позову таких долучено не було, вражають, що вимоги ч.2 ст. 1247 ЦК України дотримані. Позивач до позовної заяви долучив медичну карту №399/6/235, яка ніби то має підтверджувати дійсно хворобливий стан спадкодавця на момент складання заповіту. Про те, згідно даної медичної карти [PERSON] було госпіталізовано до урологічного відділення 02.04.2004 року із діагнозом «простатит» і виписано 14.04.2004 року. Жодних доказів на підтвердження того, що на момент підписання заповіту [PERSON] отримував ін`єкції промедолу, який би впливав на його (спадкодавця) сприйняття реальності, позивачем не надано. Також, підтвердження позивача про те, що [PERSON] помер через 5 місяців після написання заповіту, що знову є таки вказує, що на момент написання заповіту він був тяжко хворий, не заслуговує на увагу суду в цілому, оскільки не надано жодних допустимих доказів, які б підтверджували дану обставину. Факт написання заповіту секретарем виконавчого комітету замість спадкодавця повністю відповідає вимогам ч.2 ст. 1248 ЦК України. Відповідний напис «прочитано вголос» робиться лише у випадку прочитання тексту заповіту вголос. Оскільки позивачем не доведено, що [PERSON] через фізичні вади був не здатен прочитати текст самостійно, вважають, що жодних порушень цивільного законодавства в даній частині не має. Загальні вимоги до форми заповіту встановлюються ст.. 1247 ЦК України. В даній статті встановлений вичерпний перелік обов`язкових умов, яким має відповідати заповіт. Жодних посилань на обов`язкове зазначення прізвища, ім`я, по батькові особи поруч із підписом. Натомість у абз. 2 тексту вказано «Я, [PERSON] …». Таким чином, всі твердження позивача про те, що заповіт підлягає визнанню недійсним через порушення вимог щодо його форми вважають такими, що не відповідають дійсності, оскільки позивачем не надано допустимих доказів, які слугували б підтвердженням таких обставин. А відтак, вважають відповідні твердження такими, що не заслуговують на увагу суду. Позивач вказує, що відповідно до п.3 Інструкції про вчинення нотаріальних дій посадовими особами, заповіт має бути складений у письмовій формі із зазначенням місця і часу складання заповіту, дати та місця народження заповідача. Вказана вище норма набула чинності лише в 2005 році, натомість на час посвідчення заповіту діяла наступна редакція. А тому дане твердження не заслуговує на увагу. Щодо відсутності адреси за якою було посвідчено заповіт, то на першому боці заповіту вказано наступне: «Я, [PERSON] , проживаючий в [ADDRESS] ». На звороті заповіту вказано, що заповіт складено в хаті позивача, тобто зазначена і сама адреса на першому аркуші, і на звороті уточнено місце посвідчення заповіту. Позивач стверджує, що на момент підписання заповіту [PERSON] не був наділений необхідним обсягом цивільної дієздатності у зв`язку з хворобою, про те позивачем не надано доказів, що спадкодавець володів достатнім обсягом дієздатності, що його стан був настільки хворобливим, що він не міг усвідомлювати значення своїх дій. Таким чином, оскільки позивачем не надано допустимих доказів, вважають, що секретарем виконкому при посвідченні оспорюваного заповіту не допущено жодних порушень чинного законодавства, а всі дії повністю відповідають нормам законодавства. Позивач при написанні позовної заяви взагалі не взяв до уваги факт відсутності предмету спору, оскільки звернення [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту від 18.06.2004 року не презюмує перехід права власності, оскільки у власності [PERSON] не було жодного об`єкту рухомого чи нерухомого, яке б могло бути успадковане. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер - 2124482000:03:004:0046, була приватизована 19.06.2018 року, що підтверджується копією виписки із рушення Грушівської сільської ради 18 сесії 7-го скликання №643 від 17.05.2021 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №128355518 від 20.06.2018 року. Відповідно до свідоцтва про смерть виданого виконкомом Грушівської сільської ради Тячівського району, Закарпатської області 06.08.2019 року, актовий запис №49, серія [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] . До 2018 року, тобто до моменту одержання у приватизацію дана земельна ділянка належала Грушівській сільській раді на праві власності, а тому на час смерті [PERSON] (чоловіка [PERSON] ) право власності на земельну ділянку не могло ні передаватися у спадок, ні успадковуватися, так як у [PERSON] було відсутнє право власності на дану земельну ділянку. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №96008885 від 31.08.2017 року, на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , 28 серпня 2017 року було оформлено право приватної власності на підставі технічного паспорта, виданого 07.08.2017 року, єдиним власником даного житлового будинку є [PERSON] . Відповідно до виписки із по господарської книги №312 від 29.06.2017 року, виданої виконкомом Грушівської сільської ради [PERSON] , житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , побудований у 1985 році. Оскільки, даний житловий будинок був збудований до 05.08.1992 року до нього застосовуються норми законодавства щодо реєстрації права власності без прийняття в експлуатацію. Таким чином, усі твердження позивача спростовуються фактом відсутності у [PERSON] будь якого майна (рухомого чи нерухомого), яке могло передаватися у спадок. Тобто, навіть звернення [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не потягло за собою наслідків у вигляді виникнення права власності на об`єкти нерухомого майна, оскільки такі у спадкодавця були відсутні. Вважають, що позивач не довів, що під час посвідчення заповіту [PERSON] мали місце порушення чинного на 2004 рік законодавства, які б могли слугувати підставами для визнання такого недійсним. А відтак, вважають, що відсутні підстави для задоволення позову. Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини та просить позов задовольнити. Представник відповідачів Овсепян К.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на відзив на позовну заяву та просять в задоволенні позову відмовити. На подальший розгляд справи представник відповідачів Овсепян К.А. не з`явилася, хоч про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у її відсутності на підставі наявних в справі доказів. Представник Грушівської сільської ради в судове засідання не з`явився, так як надав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що згідно заповіту від 18 червня 2004 року, посвідченого та зареєстрованого секретарем виконкому Грушівської сільської ради Гунда М. в реєстрі за №91, [PERSON] , проживаючий в [ADDRESS] , заповів своїй доньці [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося (Т.1 а.с.9). Також встановлено, що позивачка [PERSON] народилася [INFO] в с. Грушово, Тячівського району, та її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується її паспортом громадянина України та свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] (Т.1 а.с.10, 17). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] батько позивачки [PERSON] народився [INFO] в с. Грушево, Тячівського району та його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с.21). Згідно довідки Грушівської сільської ради від 13 квітня 2020 року за №636 позивачка [PERSON] значиться зареєстрованою в [ADDRESS] , з 2 червня 2011 року (Т.1 а.с.11). Медичною картою №3996/235 стаціонарного хворого [PERSON] , 1930 року народження, стверджується, що 8 квітня 2004 року йому проведено операцію, діагноз: захворювання простати (Т.1 а.с.24-30). З довідки серії МСЕ №0098425 вбачається, що [PERSON] , 1956 року народження, з 13 січня 2009 року було встановлено другу групу інвалідності (а.с.Т.1 а.с.12). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 20 листопада 2020 року за №00028617607 [PERSON] 30 серпня 1955 року зареєстрував шлюб з [PERSON] 1 а.с.19) [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] (Т.1 а.с.18). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] (Т.1 а.с.18). Згідно довідки виконкому Грушівської сільської ради від 18 серпня 2020 року за №1207 на момент смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , разом з ним в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали [PERSON] , [INFO] (мати), [PERSON] , [INFO] (донька), (Т.1 а.с.12). В довідці виконкому Грушівської сільської ради від 13 квітня 2020 року за №637 зазначено, що [PERSON] , мешканка [ADDRESS] , дійсно поховала покійного батька [PERSON] , 1956 року народження, який помер [INFO] , а/з №20 від 13.04.2020 року, які постійно проживали разом з ним та вели спільне домогосподарство (Т.1 а.с.16). Довідкою виконкому Грушівської сільської ради про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 29.07.2019 року за №1336 стверджується, що вона видана [PERSON] як співвласнику житлового приміщення, члену житво-будівельного кооперативу про те, що за адресою: [ADDRESS] , станом на 29 липня 2019 року були зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (Т.1 а.с.20). Листом Тячівської державної нотаріальної контори №127/02-14 від 10.03.2021 року стверджується, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , заяву про прийняття спадщини за заповітом, подала його донька [PERSON] , [INFO] (Т.1 а.с.13). 2 липня 2021 року [PERSON] звернулася в Тячівську держану нотаріальну контору із заявою на видачу свідоцтва про спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , 1930 року народження, який помер [INFO] (Т.1 а.с.115). Згідно постанови державного нотаріуса Тячівської держаної нотаріальної контори 9 липня 2021 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю в неї правовстановлюючих документів на спадкове майно (Т.1 а.с.116). 18 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] , [INFO] , який постійно проживав за адресою: [ADDRESS] та помер [INFO] (Т.1 а.с.15). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.04.2021 року за №252921848 право власності на господарську будівлю, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 149,5 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] та земельна ділянка, кадастровий номер - 2124482000:03:001:0057, площею 0,0665 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] в 1/1 частині, підстава державної реєстрації - декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ЗК101210129753, видавник - Управління ДАБІ в Закарпатській області, технічний паспорт від 29.12.2020 року за №б/н, відомості з ДЗК серія та номер: 36559152, виданий 01.03.2021 року, видавник - Державний земельний кадастр (Т.1 а.с.96-98). Випискою з рішення 18 сесії 7-го скликання Грушівської сільської ради від 17.05.2018 року за №643 стверджується, що на даній сесії затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) [PERSON] , мешк. [ADDRESS] , площею 0,1349 га, кадастровий номер - 2124482000:03:004:0046 та передано їй у власність вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) - (Т.1 а.с.99). Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.06.2018 року за №128355518 та від 31.08.2017 року за №96008885 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер - 2124482000:03:004:0046, яка знаходиться в [ADDRESS] та житловий будинок, загальною площею 304,2 кв.м., який знаходиться в [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (Т.1 а.с.101, 102). Згідно виписки з погосподарської книги Грушівської сільської ради від 29.06.2017 року вбачається, що житловий будинок в [ADDRESS] , побудований у 1985 році (Т.1 а.с.102). Згідно договору дарування від 21 липня 2020 року, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гримут П.В. в реєстрі за №715 [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] (Т.1 а.с.142,143). На підставі рішень державного реєстратора від 21 липня 2020 року за №53226902 та за 53226494 право власності на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер - 2124482000:03:004:0046, які розташовані в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] , що також підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.07.2020 року за №217153075 (Т.1 а.с.142,144). Висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №8406 від 24.03.2022 року стверджується, що підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у заповіті від 18.06.2004 року, зареєстрованого в реєстрі під №91, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» у заповіті від 18.06.2004 року, зареєстрованого в реєстрі під №91 та підпис від імені [PERSON] у графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документа» на аркуші 55 журналу нотаріальних дій Грушівської сільської ради за 2003-2007 роки, під номером нотаріальної дії 91 від 18.06.2004, виконані однією особою (Т.2 а.с.2-7). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до вимог ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 3-4 ст.1273 ЦК України неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ч.3 ст.1272 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що батько позивачки [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця - його батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , був також зареєстрований та постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] в побудованому в 1985 році батьками [PERSON] та [PERSON] житловому будинку в [ADDRESS] , а тому вважається таким, який прийняв спадщину на частину майна після смерті спадкодавця [PERSON] . Також встановлено, що позивачка [PERSON] , на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця - її батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , була також зареєстрованою та постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] в спірному житловому будинку в [ADDRESS] , а також в шестимісячний строк подала заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] , а тому вважається такою, яка прийняла спадщину на майно після смерті спадкодавця [PERSON] . Відповідно дост.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, а тому повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить; кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним кодексом України. У пунктах 1, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, за своєю правовою природою відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання його недійсним, при цьому правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229 - 235 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд, не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Основною підставою, якою позивач обґрунтовував вимогу про визнання недійсним заповіту, що заповіт не підписаний заповідачем [PERSON] , що свідчить про відсутність волевиявлення спадкодавця на укладення даного заповіту. З наданих позивачем та досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що заповіт від імені [PERSON] від 18 червня 2004 року, посвідчений секретарем виконкому Грушівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 91, не був підписаний [PERSON] , що свідчить про відсутність його волевиявлення. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідачів, що батько позивачки [PERSON] не має права на спадкування на майно після смерті батька [PERSON] , оскільки не вчиняв будь-які дії, передбачені ЦК України для оформлення права власності на майно, що залишилося як спадщина після смерті [PERSON] , оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] після смерті спадкодавця - його батька [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав разом із спадкодавцем [PERSON] в побудованому в 1985 році батьками [PERSON] та [PERSON] житловому будинку в [ADDRESS] , а тому вважається таким, який прийняв спадщину на частину майна після смерті спадкодавця [PERSON] . Також, суд не бере до уваги доводи представника відповідачів, що позивачкою пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом, оскільки такий слід було б рахувати з моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] , так як про спірний заповіт позивачка дізналася 15 березня 2021 року після отримання копії спірного заповіту її представником. Оцінивши в сукупності зібрані по справі наведені докази, суд вважає, що позивачкою в судовому засіданні доведено факт порушення її права на спадкування майна після смерті її батька [PERSON] та діда [PERSON] , а тому її порушене право підлягає захисту шляхом визнання недійсним заповіту від 18 червня 2004 року, складеного [PERSON] , який раніше проживав в [ADDRESS] , посвідченого секретарем виконавчого комітету Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, зареєстрованого в реєстрі за №91, за яким [PERSON] все своє майно заповів [PERSON] , 1959 року народження. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на відповідачів.

Outcome: approved