Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

29.08.2022\~року\~ [PERSON] \~звернулася\~до\~суду\~з\~даним\~позовом\~до відповідача [PERSON] \~та\~просить\~розірвати\~шлюб\~між ними,\~зареєстрований 12.12.2008\~року\~у Відділі реєстрації актів цивільного стану Котелевського районного управління юстиції Полтавської області,\~актовий запис\~№81.\~Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки між ними постійно виникають конфліктні ситуації, стосунки напружені, між ними втрачено почуття взаєморозуміння та любові. Шлюбні стосунки не підтримують, спільне господарство вони не ведуть. За наведених обставин подальше збереження шлюбу та примирення не можливі. Відтак перебування у шлюбі суперечить інтересам обох сторін. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07 вересня 2022 року вказана позовна заява була прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначене судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.15). Позивач в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі. Позов просить задовольнити повністю, шлюб розірвати. Проти надання строку на примирення категорично заперечує. Післяшлюбне прізвище просить залишити [PERSON] (а.с.46). Відповідач у\~судове засідання,\~яке призначено\~на 10.10.2022\~не з`явився,\~ надавши телефонограму, в якій просив перенести розгляд справи на іншу дату у зв`язку із станом здоров`я (а.с.45). Наслідки неявки в судове засідання учасника справи передбачені ст. 223 ЦПК України, згідно з якою неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. При вирішенні питання про можливості розгляду справи без участі осіб, які не з`явилися, суд виходить з такого. Позивачкою надана заява про розгляд справи без її участі. Щодо наданого відповідачем клопотання про відклдаення розгляду справи, суд зазначає таке. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, а наведені доводи відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи, суд вважає безпідставними, враховуючи те, що доказів на підтвердження незадовільного стану здоров`я, тобто поважності причин неявки, надано не було. Згідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 19.09.2022\~року на\~адресу суду\~надійшло клопотання\~відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі в зв`язку із його перебуванням на військовій службі у складі Збройних Сил України. На підтвердження зазначеного\~відповідач надав копію військового квитка серії [NUMBER] від 11 грудня 2001 року, в якому зазначено, що згідно Указу Президента\~України від 24.02.2022 №69 «Про повну мобілізацію» [PERSON] призваний у Збройні Сили України (а.с. 20). У\~поданих до суду запереченнях\~позивачка [PERSON] заперечує проти зупинення провадження у справі. На обгрунтування\~такої\~позиції\~зазначила, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами, намагається\~саме у такий\~спосіб безпідставно затягувати розгляд справи про розірвання шлюбу. Вказала, що\~відповідач не підтвердив належними та допустимими\~доказами\~його\~перебування у складі\~Збройних Сил України. Натомість, вказала, що\~відповідач [PERSON] здійснює\~адвокатську\~діяльність, бере участь у судових засіданнях, що підтверджується\~відомостями, які\~містяться на порталі Судова влада та ЄДРСР. Вважає, що такі дії відповідача свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами та направлені на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи (а.с. 29-38). Згідно з п.2 ч.1 статті 251 ЦПК України визначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Суд,\~вважає,\~що вказане\~клопотання відповідача\~про зупинення провадження у\~справі до припинення його перебування у складі Збройних Сил України задоволенню не підлягає, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження даних щодо його перебування\~ у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан, на час розгляду справи. При цьому суд зазначає, що в клопотанні про зупинення відповідач не наводить обставин, які перешкоджають суду розглянути справу по суті та ухвалити рішення, або унеможливлюють реалізації відповідачем процесуальних прав як сторони, зокрема приймати участь в судових засіданнях, заявляти клопотання, тощо. Більше того, відповідач особисто приймав участь в судовому засіданні 29.09.2022, в якому також не навів таках оставин, що також свідчить про відсутність перешкод для розгляду справи. Дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Сторони перебувають\~у\~шлюбі,\~який\~зареєстрований\~12 грудня 2008\~року\~у відділі реєстрації актів цивільного стану Котелевського районного управління юстиції Полтавської області,\~актовий запис\~№81 (а.с.11). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Відповідно до\~статті 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Частинами третьою, четвертою\~статті 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті\~104, частиною третьою статті\~105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 СК України. За змістом частини третьої\~статті 109 СК України\~передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті\~110, статті\~112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з п.10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Аналізуючи норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. У позовній заяві позивач зазначила, що між нею та відповідачем постійно виникають конфліктні ситуації, стосунки напружені, між ними втрачено почуття взаєморозуміння та любові. Також зазначила, що шлюбні відносини вони не підтримують спільного господарства не ведуть. В наданій до суду 04.10.2022 року заяві (а.с. 44) позивачка категорично вказувала, що примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе, тому просила не надавати строк на примирення. Відповідач відзиву на позов не надав, не спростував доводи позивача про фактичне припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства. Шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки. Укладання шлюбу здійснюється на вільних та добровільних засадах, ніхто не може бути примушений до збереження подружніх відносин, якщо втрачена їх основа. Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання такого шлюбу. Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18. Крім того, відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований\~Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до\~ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Згідно з положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Таким чином, враховуюичи, що шлюб сторін носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), а також те, що примушування до збереження шлюбу з будь-яких підстав чинним законодавством не допускається, беручи до уваги те, що можливість відновлення подружніх стосунків позивачкою категорично заперечується, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач скористалась правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу в порядку ст. 113 Сімейного Кодексу України, тому суд залишає шлюбне прізвище позивача [PERSON] . На підставі ст. ст.\~110,\~112, 113 СК України\~та

Outcome: approved