Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позовні вимоги обґрунтовуються тим, [PERSON] з 2001 року є наймачем квартири [ADDRESS] . Також в цій квартирі зареєстровані [PERSON] та малолітні діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які в такій не проживають з 2011 року. Зазначає, що він постійно та безперервно з 2001 року проживає в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі ордеру на жиле приміщення, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 58 від 29.03.2001 року, що підтверджується дублікатом ордеру на жиле приміщення № [NUMBER] серії ЖП від 28.12.2011 року. Вказує, що дана квартира була надана у 2001 році його батькові [PERSON] , як квартиронаймачу на сім`ю останнього, до складу якої входили: [PERSON] - дружина, [PERSON] -син, [PERSON] - донька. Після смерті у 2015 році квартиронаймача [PERSON] , наймачем квартири став він - [PERSON] , уклавши договір з «ІТВ Сервіс Плюс» як балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . У вказаній квартирі він проживає разом з дружиною та дітьми. Оскільки відповідач разом з дітьми протягом тривалого часу не проживають в квартирі, не оплачують комунальні послуги, не несуть ніяких витрат по утриманню житла, не приймають жодної участі у веденні господарства, а реєстрація відповідачів завдає суттєвих збитків по оплаті комунальних послуг, у зв`язку з чим просить позов задоволити. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 04.08.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідач відзив на позов не подала. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.04.2001 року виконавчим комітетом Мукачівської міської ради [PERSON] , як квартиронаймачу з сім`єю, до складу якої входили: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - донька видано ордер № [NUMBER] серії ЖП від 28.12.2011 року на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ордер виданий на підставі рішення виконкому № 58 від 29.03.2001 року (а.с. 6). Відповідно до договору найму житла в будинках державного комунального житлового фонду від 14.07.2017 року, укладеного між ТОВ « І.ТВ. Сервіс Плюс» та [PERSON] останньому та членам його сім`ї надано у безстрокове користування квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7) Факт не проживання відповідача [PERSON] та малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтверджується актом ТОВ «УК Навібуд» від 16.07.2022 року № 54, відповідно до якого останні в квартирі, що знаходиться за адресою: в [ADDRESS] не проживають з 2011 року (а.с. 10). Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 3157/01-36/42-22 від 07.09.2022 року , вбачається, що останні заперечують в частині визнання дітей такими, що втратили право на користувач житлом, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: в [ADDRESS] (а.с. 40). Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Поважні причини відсутності визначені ч.3 ст.71 Житлового кодексу, перелік таких є вичерпним. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Дослідивши матеріали судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] без поважних причин понад шести місяців. Поважності причин відсутності відповідача в житловому приміщенні суду не повідомлено. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку що визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги відносно неповнолітніх дітей, суд виходить з наступного. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Аналогічне визначення місця проживання стосується і дітей у віці від десяти до чотиринадцяти років ( частина 3 вказаної статті). Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання дітей реєструвалося в спірній квартирі у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони за фактом народження набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах ВСУ від 27.11.2019 року у справі № 368/750/16-ц , від 25.08.2020 року у справі № 206/3425/18, від 09.09.2020 року в справі № 755/16152/16-ц. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). З урахуванням наведеного, факт не проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки вони в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не можуть самі проживати у даній квартирі, а тому відсутні передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР передумови для позбавлення їх права на житло шляхом визнання їх такими, що втратила право користування цим житлом. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог в цій частині, у зв`язку з чим в задоволенні позову відносно дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом - слід відмовити. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed