Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

[PERSON] (далі - Позивач) звернулась в суд з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя. \~ \~ \~ \~ Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 03 листопада 2001 року перебувала з Відповідачем у зареєстрованому шлюбі. На даний час між ними триває судовий розгляд питання розірвання шлюбу. Фактично спільне проживання припинили більше двох років тому. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано житловий будинок по [ADDRESS] , що має загальну площу 82,16 кв. м., з яких житлова становить 52,6 кв. м. \~ \~ \~ \~Хоч вказане майно і обліковане за Відповідачем згідно документації, воно являється спільним сумісним майном подружжя та сторони не змогли в добровільному порядку домовитись про його поділ. \~ \~ \~ \~З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частини цього будинку, як з майна спільної сумісної власності подружжя. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року по справі відкрито провадження та надано строк учасникам подати заяви по суті спору. \~ \~ \~ \~В підготовчому судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги з урахуванням їх уточнення підтримувала та просила їх задовольнити. Відповідача на підготовчому судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Згідно частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1. ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як було встановлено під час слухання справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 2001 року, і на даний час порушили питання про розірвання шлюбу. Більше двох років не проживають разом. За час шлюбу у власності Відповідача з`явився житловий будинок по [ADDRESS] , що має загальну площу 82,16 кв. м., з яких житлова становить 52,6 кв. м. Сторони не заперечували того факту, що будинок був придбаний за спільні кошти, в інтересах сім`ї, проте облікований за Відповідачем. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із\~положеннями частини\~третьої статті\~12\~та частини\~першої статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 57 СК України\~(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей\~69,\~70 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова\~позиція висловлена\~в постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 21\~листопада 2018\~року у\~справі N\~372/504/17\~(провадження №14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Під час судового розгляду, встановлено, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти подружжя в період шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу із визначенням часток з переходом права власності на них. У зав`язку з вказаним, позов підлягає до задоволення. При вирішенні\~питання стягнення\~судових витрат\~суд приходить\~до наступних\~висновків. При подачі позову, Позивачем сплачено судовий збір на суму 992 грн. 40 коп. Відповідач позов визнав. Згідно ч. 3\~ст. 7 ЗУ "Про судовий збір"\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна за своїм змістом норма міститься у ч. 1\~ст. 142 ЦПК України. Отже, враховуючи визнання відповідачем позову до початку слухання справи по суті, суд стягує з відповідача на користь позивача 50% судового збору та повертає позивачу з державного бюджету 50% судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved