Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

08.06.2022 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить суд припинити право власності на частку у спільному частковому майні за [PERSON] , якій належить 1/6 частка автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO, 2007 року випуску, д/н [NUMBER] , та припинити право власності на частку у спільному частковому майні за [PERSON] , якому належить 1/6 частка автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO, 2007 року випуску, д/н [NUMBER] ; визнати право власності за нею - [PERSON] на частки майна відповідачів, а саме: на 1/3 частку автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO, 2007 року випуску, д/н [NUMBER] ; виплатити [PERSON] та [PERSON] вартість їх часток автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO, 2007 року випуску, д/н [NUMBER] у сумі по 34 909,66 грн. кожному. стягнути з відповідачів на її - [PERSON] користь судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 3473,40 грн., витрати на проведення експертизи у сумі 2285,30 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 10\~000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником 2/3 частки автомобіля марки MITSUBISHI\~PAJERO,\~2007\~року випуску,\~д/н\~ [NUMBER] ,\~який належав\~їїчоловіку - [PERSON] , померлому [INFO] , автомобіль є їх спільним майном, оскільки був придбаний ними під час шлюбу. Після смерті чоловіка, як вказує позивач, окрім неї за вступом у спадщину на 1/2 частку автомобіля, яка належала її чоловіку, до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. звернулися мати покійного чоловіка - [PERSON] та син від першого шлюбу - [PERSON] . Позивач зазначає, що нотаріус вчинила всі необхідні нотаріальні дії і готова була видати відповідачам свідоцтва про право власності на спадщину за законом в розмірах належних їм часток, тобто по 1/6 частини автомобіля кожному, однак, відповідачі не погоджуючись із розмірами часток по 1/6 спадкового автомобіля, які належать їм на праві спадкування за законом, та вирішили в судовому порядку збільшити свої частки та звернулися до суду. Так, рішенням Київського районного суду міста Одеси від 15.06.2021 року по справі №947/31805/19, залишеним в цій частині без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03.02.2022 року, за [PERSON] було визнано право власності на 1/6 частину автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO, 2007 року випуску, д/н [NUMBER] , а рішенням [PERSON] , як стверджує позивач, також намагався відсудити більшу частку та звернувся до Київського районного суду міста Одеси із відповідним позовом, однак позовну заяву було залишено без розгляду. Таким чином, позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/6 частині кожний автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO, 2007 року випуску, д/н [NUMBER] . Позивач вказує, що між нею та відповідачами після смерті її чоловіка склалися неприязні стосунки через спадкове майно, і до звернення до суду, нею були направлені відповідачам письмові пропозиції щодо добровільного отримання компенсації за належні їм частки автомобіля марки MITSUBISHI PAJERO, 2007 року випуску, д/н [NUMBER] . При цьому, позивач зазначає, що для визначення ринкової вартості автомобіля, для визначення вартості часток відповідачів, вона звернулася до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, і згідно висновку експерта №22-1494 від 12.05.2022 року, проведений судовим експертом Гасановим Р.Ш., ринкова вартість автомобіля складає 209 458,00 грн. за курсом НБУ на день складання висновку. Таким чином, як стверджує позивач, вартість часток відповідачів складає по 34 909,66 грн. кожному (209 458,00/6 = 34 909,66 грн.). Також позивач вказує, що [PERSON] на її пропозицію відреагувала телефонним дзвінком, в якому повідомила про свою незгоду з її пропозицією, мотивуючи тим, що на її думку вартість автомобіля експертом занижена, а [PERSON] ніяк не відреагував на її пропозицію щодо компенсації йому вартості його 1/6 частки автомобіля. Таким чином, враховуючи що автомобіль є річчю неподільною, а її частка у автомобілі вдвічі більша за частки відповідачів, автомобілем користується лише вона, оплачує паркомісце на стоянці за автомобіль кожного місяця також лише вона, та, враховуючи, що такий спосіб вирішення спору не завдасть істотної шкоди відповідачам та збереже баланс рівності інтересів, [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 09.06.2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення\~права на\~частку у\~спільному майна\~за вимогою\~інших співвласниківбуло залишено без руху. Повідомлено [PERSON] про необхідність виправити недоліки позову протягом 10 (десяти) днів з дня отримання цієї ухвали, а саме: надати докази надсилання листом з описом вкладення відповідачам копії позовної заяви та копії всіх документів, що додаються до неї. Роз`яснено [PERSON] , що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовна заява буде вважатися неподаною та повернута зі всіма доданими до неї документами, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України. Ухвалою судді\~Київського районного\~суду м.\~Одеси Петренка\~В.С.\~від 14.06.2022\~року було\~прийнято позовну\~заяву до\~розгляду та\~відкрито провадження\~по цивільній\~справі за\~позовною заявою[PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права на частку у спільному майна за вимогою інших співвласників. Розгляд справи\~призначено в\~порядку загального\~позовного провадження.Призначено підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2022 року було визнано необґрунтованим заявлений [PERSON] відвід\~судді Петренка\~В.С. Заяву передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1\~ст. 33 ЦПК України\~судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Петренка В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В. у задоволенні заяви відповідачки [PERSON] про відвід головуючого судді Петренка В.С. по цивільній справі №947/10952/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про припинення права на частку у спільному майна за вимогою інших співвласників було відмовлено. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2022 року було надано позивачу [PERSON] дозвіл внести на депозитний рахунок Київського районного суду міста Одеси (Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26302945, Банк отримувача ДКСУ, м.Київ, Код банку отримувача (МФО) 820172, Рахунок отримувача UA418201720355249001000005435) вартість частки спірного рухомого майна у розмірі 69\~819 (шістдесят дев`ять тисяч вісімсот дев`ятнадцять) гривень 32 копійки, з зазначенням призначення платежу: грошова компенсація 1/3 частки у праві власності на рухоме майно, що належить [PERSON] (1/6 частка) та [PERSON] (1/6 частка) від [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] , ухвала Київського районного суду м. Одеси від 07.09.2022 року по цивільній справі №947/10952/22 . У підготовчому засіданні 07.09.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 03.10.2022 року позивач не з`явилась, однак 03.10.2022 року її представник надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Крім того, представником позивача до заяви було надано квитанції про внесення на депозитний рахунок Київського районного суду міста Одеси грошової компенсація 1/3 частки у праві власності на рухоме майно у розмірі 69\~819,32 грн. Відповідач - [PERSON] про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлялася належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у позовній заяві, яка не змінювалась, про що свідчить довідка з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у підготовчі та судові засідання не з`явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Відповідач - [PERSON] про час та місце підготовчих та судових засідань також повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у позовній заяві, яка не змінювалась, про що свідчить довідка з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у підготовчі та судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання», суд зазначає, що відповідачі про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлені належним чином. Крім того, відповідачі про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлялися належним чином шляхом надсилання судових повісток на електронну адресу та шляхом направлення SMS-повідомлень на мобільний телефон, що підтверджується довідками про доставку електронного листа та довідками про доставку SMS. Також суд зазначає, що відповідачу - [PERSON] відомо про розгляд зазначеної справи, про що свідчить її заява про відвід судді Петренка В.С. Відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, позивач - [PERSON] є спадкоємцем першої черги права на спадкування за законом, після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, спадкоємцями першої черги права на спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , є також його мати - [PERSON] та його син - [PERSON] . 08 січня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталією Вікторівною Юрловій Олені Володимирівні, яка є пережившою дружиною [PERSON] , який помер [INFO] , було видано свідоцтво про право власності на Ѕ частину легкового автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO», 2007 року виготовлення, чорного кольору, шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2477см.куб., д/н [NUMBER] , як на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. 08 січня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталією Вікторівною Юрловій Олені Володимирівні, як спадкоємцю першої черги права на спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі ст. 1261 ЦК України, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину легкового автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO», 2007 року виготовлення, чорного кольору, шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2477см.куб., д/н [NUMBER] . Таким чином, судом встановлено, що позивач - [PERSON] є власником 2/3 частин легкового автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO», 2007 року виготовлення, чорного кольору, шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2477см.куб., д/н [NUMBER] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.06.2021 року по справі № 947/31805/19 було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталії Вікторівни, [PERSON] про визнання права власності на частку рухомого майна в порядку спадкування. Визнано за [PERSON] право власності на 1/6 частину автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO», 2007 року виготовлення, чорного кольору, шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2477см.куб., д/н [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] від 24.10.2018 року, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Також частково\~задоволено позов\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] ([INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 25.12.1995 року Приморським РВ УМВС України в Одеській області) та [PERSON] ( [INFO] , який помер [INFO] ),\~у період\~з 01\~грудня 2004\~року по\~18\~жовтня 2018\~року включно. Постановою Одеського апеляційного суду від 03 лютого 2022 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.06.2021 року\~було змінено в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 25.12.1995 року Приморським РВ УМВС України в Одеській області) та [PERSON] ( [INFO] , який помер [INFO] ), виклавши абзац п`ятий резолютивної частини рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.06.2021 року у наступній редакції: «Встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 25.12.1995 року Приморським РВ УМВС України в Одеській області) та [PERSON] ( [INFO] , який помер [INFO] ), у період з 19 березня 2012 року по 18 жовтня 2018 року включно». В іншій частині рішення залишено без змін. Таким чином, судом встановлено, що відповідач - [PERSON] є власником 1/6 частини автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO», 2007 року виготовлення, чорного кольору, шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2477см.куб., д/н [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] від 24.10.2018 року, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач - [PERSON] є власником 1/6 частини автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO», 2007 року виготовлення, чорного кольору, шасі [NUMBER] , об`єм двигуна 2477см.куб., д/н [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] від 24.10.2018 року, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно висновку експерта №22-1494 транспортно товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості колісного транспортного засобу, складеного 12 травня 2022 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Гасановим Рустамом Шафагатовичем, ринкова вартість автомобіля MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 12.05.2022 року, становить 209458,00 гривень. Таким чином, вартість часток автомобіля MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер [NUMBER] , які належать [PERSON] (1/6 частка) та [PERSON] (1/6 частка) складає по 34 909,66 грн. кожному (209 458,00/6 = 34 909,66 грн.). У зв`язку з тим, що автомобіль є річчю неподільною, а частка [PERSON] у автомобілі є більшою за частки відповідачів, 23.05.2022 року [PERSON] на адресу відповідачів - [PERSON] та [PERSON] були направлені письмові пропозиції щодо отримання грошової компенсації за належні їм частки автомобіля марки «MITSUBISHI PAJERO», 2007 року випуску, д/н [NUMBER] . Відсутність відповіді на надіслані пропозиції зумовило звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом про припинення права на частку у спільному майна за вимогою інших співвласників. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3ЦКУкраїни - ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Спірні правовідносини регулюються гл. 26 «Право спільної власності» розділу І «Право власності» книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України, передбачено, що всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Згідно ч. 1 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного постанові від 24 лютого 2016 року у цивільній справі №6-2784цс15, положеннями статті 365 ЦК України встановлено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура відшкодування вартості частини майна, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. В постанові від 23 листопада 2016 року по цивільній справі №6-1943цс16 Верховний суд дійшов наступного правового висновку: аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Вказані судові рішення свідчать про єдність практики застосування положень ст.365 ЦК України. Виходячи із встановлених у справі обставин, з урахуванням при вирішенні спору інтересів всіх співвласників, суд вирішує питання щодо наявності підстав вважати, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Матеріалами справи встановлено, що ринкова вартість ринкова вартість автомобіля MITSUBISHI PAJERO SPORT, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 12.05.2022 року, становить 209458,00 гривень, що підтверджується висновком експерта №22-1494 транспортно товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості колісного транспортного засобу, складеного 12 травня 2022 року судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Гасановим Рустамом Шафагатовичем. Заперечень щодо висновку експерта №22-1494 транспортно товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості колісного транспортного засобу, складеного 12 травня 2022 року, від відповідачів не надходило, відповідний висновок відповідачі не оскаржували. Таким чином, оскільки частки відповідачів у праві спільної власності на вищезазначене рухоме майно є незначними в порівнянні із частками позивача, а також виходячи з характерних властивостей зазначеного об`єкта рухомого майна, у зв`язку з чим відсутня технічна можливість виділення часток в натурі, суд доходить висновку про наявність обставини, передбаченої п.1 ч.1 ст.365 ЦК України, для припинення права відповідачів в праві спільної власності. На виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України, на депозитний рахунок суду позивачем внесено 69 819, 32 грн. (пропорційно часткам відповідачів вартість 1/6 частки [PERSON] складає 34 909,66 грн., вартість 1/6 частки [PERSON] складає 34 909,66 грн., разом 69 819, 32 грн.). Суд,\~оцінюючи належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~в їх\~сукупності за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженню наявних\~у справі\~доказів приходить\~до висновку,\~що позов [PERSON] в\~частині припинення\~права на\~частку у\~спільному майна\~за вимогою\~інших співвласників\~є обґрунтованим\~та таким,\~щопідлягає задоволенню. Щодо вимог\~ [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10\~000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.\~3\~ст.\~133\~ЦПК України\~до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: \~на професійну\~правничу допомогу; пов`язані\~із залученням\~свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; пов`язані\~з витребуванням\~доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. ч. 1, 2, 3\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4\~ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~(далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої\~статті 1 Закону №5076-VI\~встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до\~статті 19 Закону № 5076-VI\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі\~№ 301/1894/17. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача у суді представляв адвокат Боднар Максим Олександрович на підставі ордеру та договору №200/03/01-22 про надання правової допомоги від 08.03.2022 року. З копії договору №200/03/01-22 про надання правової допомоги від 08.03.2022 року, вбачається, що за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі 10\~000,00 грн. Разом з\~тим,\~документів,\~що свідчать\~про оплату\~гонорару та\~інших витрат,\~пов`язаних\~із наданням\~правничої допомоги,\~оформлені у\~встановленому законом\~порядку (квитанція\~до прибуткового\~касового ордера,\~платіжне доручення\~з відміткою\~банку або\~інший банківський\~документ,\~касові чеки\~та ін.),\~які б\~засвідчували факт\~того,\~що [PERSON] дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали справи не містять. За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від\~\~\~\~ 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Таким чином, вимога про відшкодування витрат, понесених на правову допомогу є такою, що задоволенню не підлягає. Щодо вимог\~ [PERSON] про стягнення витрат на проведення експертизи, суд зазначає наступне. Згідно акту № 22-1494 попереднього розрахунку вартості виконання висновку експерта, експертного дослідження акту здачі-приймання висновку експерта, рахунку №22-1494 (51) від 31.03.2022 року за проведення експертизи, загальна вартість експертизи складає 2\~265,24 грн. Зазначені грошові кошти за проведення експертизи у розмірі 2\~265,24 грн. були сплачені [PERSON] , що підтверджується квитанцією від 21.02.2022 року на суму 680,00 грн. та квитанцією від 01.04.2022 року на суму 1\~585,24 грн. Таким чином,\~суд приходить\~до висновку\~про наявність\~підстав для\~стягнення з\~відповідачів -\~ [PERSON] та [PERSON] на користь позивача - [PERSON] витрат на проведення експертизи у розмірі 2\~265,24 грн. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України,\~з відповідачів\~-\~ [PERSON] та [PERSON] на користь позивача - [PERSON] також підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 473,40 грн.

Outcome: partial