Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

06.10.2021 року [PERSON] звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 18500 грн. 00 коп., отримані [PERSON] без достатньої правової підстави. У своєму позові позивач посилається на те, що він 01.10.2021 року при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування «Приват24» довідався, що з його карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» був здійснений платіж на користь [PERSON] на суму 18500,00 грн. Кошти були зараховані на картковий рахунок, відкритий на ім`я відповідача в АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] згідно квитанції №Р24А67472482119578528358 від 29.11.2017 року, призначення платежу: «Перевод на карту «ПриватБанк», відправник: [PERSON] . Даний платіж був перерахований помилково через систему віддаленого обслуговування (мобільний додаток «Приват 24») АТ КБ «ПриватБанк», так як позивач планував перерахувати дані кошти на власний валютний картковий рахунок в АТ «ПриватБанк» № [NUMBER] як «Переказ особистих коштів» для погашення договору кредитного ліміту (угода №SAMDNWFC00019737900 від 03.09.2015 року), але помилився в реквізитах, обрав невірний помилковий шаблон. Доказом, що платіж був здійснений є наявність відповідної квитанції. Доказом того, що це відбулося помилково є наявність у позивача відповідного власного карткового рахунку та той факт, що позивач з відповідачем не знайомі, ніяких цивільно-правових угод між ними не було, ніяких правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними також не здійснювалося. В даному випадку [PERSON] , який набув майно та зберігав у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язаний повернути це майно, тому позивач просить суд задовольнити його позов. Справа згідно протоколу автоматизованого розподілу була передана в провадження судді Ярошенко А.Г., ухвалою якого від 07.10.2021 року позовна заява прийнята до провадження та відкрито спрощене позовне провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2021 року проведено повторний автоматичний розподіл вказаної цивільної справи та вона передана в провадження судді Дмитрієвої М.М. Ухвалою суду від 02.11.2021 року справу прийнято до провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Згідно відзиву на позовну заяву відповідач вимоги позову не визнає та зазначає, що позивачем доводи щодо помилковості перерахування зазначених коштів не підтверджені жодним належним доказом, а саме платіж був здійснений через особистий мобільний додаток «Приват24», тобто добровільно і свідомо у якості оплати за товар. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Ознак безпідставності у даному випадку не має. Окрім того, відповідач зазначає, що позивач мав змогу дізнатися про нібито помилковість проведеного 29.11.2017 року переказу, однак до суду звернувся тільки у жовтні 2021 року з пропуском строку позовної давності. У відзиві відповідач просить застосувати позовну давність, в задоволенні позову відмовити. 28.07.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій [PERSON] посилається на те, що відповідачем не доведено, що вказані грошові кошти перераховані на його рахунок, як оплата за товар, відповідачем не вказано ані назви підприємства, не надано трудову книжку або договір. У відзиві на позовну заяву відповідач не навів жодного доказу законної підстави зберігати та розпоряджатися грошовими коштами позивача у розмірі 18500,00 грн. Вважає, що строки позовної давності не сплили, так як про своє порушення він фактично дізнався 01.10.2021 року, після чого одразу звернувся до установи банку з проханням підтвердити та повернути платіж. У відповідь на запит АТ КБ «Приватбанк» повідомив про неможливість повернути платіж. Крім того, закінчення строку позовної давності припадає на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19. У судове засідання, позивач не з`явився, до суду надав заяву, в якій просить суд провести судовий розгляд по цій справі без його участі, на підставі наявних доказів та задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про здійснення розгляду справи у його відсутності та відсутності відповідача, у задоволенні позову просить відмовити. Оскільки учасники справи у судове засідання не прибули, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] 29.11.2017 року в системі віддаленого обслуговування «Приват24» зі свого карткового рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» здійснив переказ грошових коштів на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] на ім`я [PERSON] у сумі 18500,00 грн., що підтверджується квитанцією Р24А67472482119578528358 від 29.11.2017 року. Вказаний переказ грошових коштів не заперечує і відповідач. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 року у справі №154/948/16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що "положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали". У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України". Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте. Положеннями ст.ст. 76,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В даному випадку відповідач не надав суду належні докази, які б свідчили про набуття грошових коштів у сумі 18500,00 грн., які перераховані [PERSON] на правовій підставі, передбаченої законом або угодою. Посилання відповідача на те, що вказані кошти були оплатою за товар належними та допустимими доказами не підтверджені. Поряд з цим, суд враховує, що відповідач у своєму відзові на позовну заяву просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До суду [PERSON] звернувся із позовної заявою 06.10.2021 року за допомогою електронного суду. Про своє порушене право, на думку суду, позивач довідався у день переводу грошових коштів, тобто 01.10.2017 року. Суд критично відноситься до твердження [PERSON] , що про порушене право він дізнався фактично 01.10.2021 року при перегляді виписки в системі віддаленого обслуговування «Приват24», так як про перевід грошових коштів позивач, враховуючи встановлений у нього додаток « Приват24 », міг дізнатися кожного дня, починаючи з дня переводу таких грошових коштів. Суд вважає, що сума у розмірі 18500,00 грн. не є мінливою, про зникнення якої неможливо помітити зі свого рахунку. Крім того, цю суму, зі слів позивача він мав би зарахувати на свій картковий рахунок. Доводи [PERSON] про пропуск позовної давності через дію карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19, суд також не приймає до уваги, так як позов навіть під час дії карантину можливо було подати у той спосіб, який використав позивач при подачі цієї позовної заяви, а саме: шляхом звернення через електронний суд. Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову слід відмовити через пропуск строку позовної давності звернення до суду.

Outcome: dismissed