Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/3 частину квартири. У своїй позовній заяві просили суд: - припинити право власності [PERSON] (до зміни прізвища) [PERSON] на 1/3 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - припинити право власності [PERSON] (до зміни прізвища) [PERSON] в Державному реєстрі речових правна нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна на 1/3 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - присудити на користь [PERSON] (до зміни прізвища) [PERSON] грошову компенсацію за належну їй 1/3 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] у розмірі 679 333,00 (шістсот сімдесят дев`ять тисяч триста тридцять три) грн з депозитного рахунку Шевченківського районного суду м. Києва, на який буде внесено, до постановлення рішення про припинення права особи на частку у спільному майні [PERSON] та [PERSON] грошову суму коштів, що становить ринкову вартість частки [PERSON] (до зміни прізвища) [PERSON] ; - визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] в рівних долях. Свою позовну заяву обґрунтували тим, що сторони є власниками квартири [ADDRESS] в рівних долях, а саме по 1/3 частині кожен. Позивачі вказують, що спільне володіння та користування квартирою неможливе з огляду на погані відносини, що склались між позивачами та відповідачем, оскільки з відповідачем вони не спілкуються, родинних зав`язків не підтримують. Неодноразово зверталися до відповідача оплачувати житлово-комунальні послуги, натомість відповідач жодних сплат не здійснює, не утримує своє майно. На прохання позивачів продати свою частку у квартирі за ринковою ціною відповідач не погоджується. У зв`язку з викладеним звернися до суду з вказаним позовом та заявою про забезпечення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2020 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви. 19 січня 2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 31 травня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про приєднання доказів до матеріалів справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року заяву представника позивачів - [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на 1/3 частину квартири було повернуто. 15 липня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідачка повністю заперечує щодо обставин позову, просить відмовити. Одночасно з цим, 15 липня 2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у праві користуванні 1/3 часткою майна шляхом вселення. У своїй зустрічній позовній заяві [PERSON] просить суд усунути перешкоди в користуванні належній [PERSON] на праві приватної власності 1/3 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] шляхом вселення її до вказаної квартири, та стягнути судові витрати. Свою зустрічну позовну заяву обґрунтувала тим, що позивач за зустрічним позовом є власником 1\\3 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом в квартирі зареєстрована, однак не проживає, оскільки Відповідач за зустрічним позовом замінила вхідні замки та ключ їй не надає і таким чином перешкоджає користуватись Позивачу за зустрічним позовом своєю власністю. У зв`язку з викладеним звернулася до суду з вказаним зустрічним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року було вирішено прийняти зустрічну позовну заяву до спільного розгляду. 19 жовтня 2021 року на адресу суду надійшли заперечення на відзив від представника позивачів за первісною позовною заявою, відповідно до якої, останній просив суд задовольнити позовні вимоги первісної позовної заяви. Також 19 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив га зустрічний позов, відповідно до змісту якого представник відповідачів за зустрічною позовною заявою просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Одночасно з цим суд зауважує, що вказані документи за своїм змістом повністю дублюють одне одного. 03 грудня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання від представника відповідачки за первісною позовною заявою про приєднання до матеріалів справи доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 29 квітня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивачів про зупинення провадження у справі у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні. Протокольною ухвалою суду від 04 липня 2022 року було вирішено відмовити у задоволенні клопотання представника позивачів про зупинення провадження у справі. Представник позивачів за первісним позовом/відповідачів за зустрічним позовом у судовому засіданні позовні вимоги первісної позовної заяви підтримав просив задовольнити, щодо задоволення позовних вимог за зустрічної позовною заявою заперечував просив відмовити. Представниця відповідачки за первісною позовної заявою/позивачки за зустрічною позовною заявою у судове засідання не з`явилася, просила справу розглядати за її відсутності, щодо задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою заперечувала та просила відмовити. Щодо зустрічної позовної заяви - просила суд задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Згідно свідоцтва на право власності на житло від 11 листопада 1997 року видане Державною акціонерною холдінговою компанією «Артем» [PERSON] , [PERSON] (до зміни прізвища) [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру кв. [ADDRESS] по 1/3 частині кожен. Таким чином сторони є власниками даної квартири в рівних долях. [PERSON] до матеріалів справи разом з зустрічною позовною заявою було долучено ряд довідок, з яких вбачається наступне. Так, 24 вересня 2020 року о 20:01 надійшла заява до РУ про те, що 24.09.2020 року о 19:56 за адресою: [ADDRESS] , про те що з літа 2020 року і по теперішній час [PERSON] та [PERSON] перешкоджають користуватися гр. [PERSON] своїм майном. Дане повідомлення зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» в Журналі єдиного обліку в Шевченківському УП ГУНП в м. Києві за № 68224. З довідки від 06.07.2021 року за підписом начальника сектору превенції Шевченківського УП ГУНП у м. Києві, майором поліції Андрієм Шпортом вбачається, що 08 жовтня 2020 року до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] здійснюється домашнє насильство, [PERSON] , не впускає в квартиру [PERSON] та замінив замки. Вищевказаною довідкою надано рекомендацію звернутися з даним спором до суду. Також, 08 жовтня 2020 року [PERSON] подавалась заява за вх.№М-6156 про Довідкою Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 12.10.2020 року встановлено, що за заявою за № 68224 від 24.09.2020 року здійснювався вихід за вказаною квартирою, проте дверей щоразу ніхто не відчинив. В телефонній розмові з [PERSON] за телефоном [NUMBER] вона спочатку повідомила, що перебуває за межами міста Києва, у зв`язку з чим не може надати своїх пояснень з даного приводу. Під час наступної розмови [PERSON] сказала, що не може надавати письмові пояснення через погане самопочуття. На неодноразові телефонні дзвінки на номер [PERSON] , а саме - [NUMBER] , ніхто не відповідав, у зв`язку з чим опитати його також не є можливим. В даній довідці Позивачу за зустрічним позовом надано рекомендацію для вирішення питання по суті позиватися до суду. Щодо позовних вимог первісної позовної заяви, суд дійшов наступних висновків. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (ч.2 ст. 364 ЦК України). Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права, зокрема право користування. Статтею 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) звернула увагу на те, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року в справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року в справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18). Позивачами в позовній заяві зазначено, що 17 листопада 2020 року на адреси прописки та фактичного мешкання Відповідача, позивачами направлено пропозиції щодо викупу її частини квартири за ринковою ціною. Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна пропозиція, направлена від 17.11.2020 року. Однак містить номер поштового трек-коду, який не відповідає номеру трек-коду зазначеному в накладній Укрпошти, а саме опис за № 0210513000493 та накладна № 0210513000523 від 17.11.2020 року. Таким чином, вказане ставить під сумнів твердження позивачів про направлення пропозиції щодо викупу належної частки. Також позивачі зазначають в позовній заяві, що неодноразово зверталися до Відповідача оплачувати житлово-комунальні послуги, натомість Відповідач жодних сплат не здійснює, не утримує своє майно та тягар утримання своєї частки у цій квартирі переклав на Позивачів. У судових засіданнях відповідачка зазначала, що готова сплачувати вартість житлово-комунальних послуг за свою частку у праві власності у разі фактичної реалізації права власності, надання їй ключів до квартири та доступу з можливістю реалізації свого права на недоторканість житла та права вільно користуватися, володіти та розпоряджатися 1/3 часткою майна, яка належить на праві власності Відповідачу. Суд наголошує, що у матеріалах справи відсутні докази наявності у [PERSON] іншого належного їй на праві власності житла, крім 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Згоди з приводу володіння, користування та розпорядження спільним майном між сторонами не досягнуто, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом, пояснив, що є підстави для припинення права власності відповідача на її частку у спірному майні, оскільки її частка не може бути виділена в натурі, є незначною, користування спірним нерухомими майном є неможливим через незначну частку майна та неприязні стосунки між сторонами. Відповідач заперечував проти зазначених позивачем обставин, а також розміру компенсації, запропонованого позивачем. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено наявності передбачених ст. 365 ЦК України обставин, за яких може бути припинене право власності відповідача на спірне майно, а саме, що частка є незначною, не може бути виділена в натурі; річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачами належних та допустимих доказів, що вказували б на порушення їх прав з боку відповідачки не надано, доводи відповідача на свій захист позивачами не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачі, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо позовних вимог зустрічної позовної заяви, суд дійшов наступних висновків. Приписами ст. 47 Конституції України встановлено, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В свою чергу, вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року по справі № 206/5355/18 (провадження № 61-6714св20) зазначено, що: відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі PowellandRayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powelland Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України, зокрема, визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонами не оспорюється факт існування конфлікту між сторонами щодо питання користування спірною квартирою і сам факт наявності перешкод для [PERSON] у такому користуванні. Приписами ч.1 ст. 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Однак, стороною відповідачів у зустрічній позовній заяві не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження правомірності своїх дій щодо перешкоджання позивачу у її вселенні в спірну квартиру де зареєстроване її єдине місце проживання. Зважаючи на встановлений судом факт існування перешкод у [PERSON] в користуванні спірною квартирою, суд дійшов висновку про необхідність усунення перешкод шляхом вселення позивачки у вказану квартиру за її зареєстрованим місцем проживання. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки в задоволенні позовних вимог первісної позовної заяви було відмовлено, понесені позивачами ( [PERSON] , [PERSON] ) судові витрати не підлягають відшкодуванню. Одночасно з цим, зустрічну позовну заяву було задоволено, а відтак суд зазначає наступне. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3. ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 1 - 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, 01 липня 2021 року між Адвокатським об`єднанням «Право Гарант» та [PERSON] був укладений Договір про надання правової допомоги № С263-К. Згідно з п. 1.1. Договору в порядку та на умовах цього Договору Адвокатське об`єднання зобов`язується надати Клієнту, а Клієнт прийняти та оплачувати правову допомогу, що полягає у супроводі судової справи № 761/39995/20 в Шевченківському районному суді міста Києва. Відповідно до п. 1.2. Договору правова допомога за цим Договором надається виключно адвокатами, які перебувають у трудових відносинах з Адвокатським об`єднанням. Згідно з п. 2.1. Гонорар Адвокатського об`єднання за надання правової допомоги становить 2 000 (дві тисячі) гри. 00 коп./за одну годину, без ПДВ; один судодень в суді першої інстанції - 2 200 (дві тисячі двісті ) грн. 00 коп., без ПДВ. Відповідно до п. 2.2. Договору Адвокатське об`єднання за фактом надання правової допомоги виставляє відповідний рахунок Клієнту та надає акт приймання-передачі наданих послуг, а Клієнт зобов`язується у триденний строк з моменту отримання вищезазначених документів підписати акт приймання-передачі та повернути один примірник Адвокатському об`єднанню, а також сплатити рахунок. При оплаті послуг Клієнт обов`язково зазначає призначення платежу вказане Адвокатським об`єднанням у виставленому рахунку. Згідно з п. 2.3. Договору в актах приймання-передачі наданих послуг зазначається перелік, найменування та обсяг послуг, що були надані Клієнту, зокрема, номер судової справи, дата участі адвоката в судовому засіданні, кількість годин, що були витрачені на надання правової допомоги (у випадку надання правової допомоги, вартість якої визначається погодинною оплатою), П.І.Б. адвоката та реквізити його свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (який безпосередньо за дорученням Адвокатського об`єднання надавав Клієнту правову допомогу), вартість та загальна сума наданих послуг. Акти приймання-передачі наданих послуг є підтвердженням факту надання Адвокатським об`єднанням Клієнту правової допомоги відповідно до умов цього Договору. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 908 гривень 00 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 500 гривень 00 копійок стягнути з відповідачів за зустрічним позовом на користь позивачки за зустрічним позовом. На підставі ст.ст. 21, 24, 41, 47 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 29, 183, 317, 319, 321, 358, 364, 365 ЦК України, ст.ст. 9, 109 ЖК УРСР,

Outcome: partial