Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

17 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Базилєв Станіслав Петрович, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Ухвалою суду від 19 вересня 2019 року забезпечено позов шляхом заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 15 травня 2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Ніну Петрівну (місцезнаходження за адресою: поштовий індекс 51200, площа Героїв, 1, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область) надати на адресу належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення довіреності від 20.06.2019 року, зареєстрованої в реєстрі за №198. Ухвалою суду від 15 травня 2020 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, зобов`язано приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Базилєва Станіслава Петровича надати на адресу належним чином завірені копії всіх документів, на підставі яких було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.08.2019 року, укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] за р.№ 959 в тому числі перевірки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року провадження у цивільній справі зупинене до залучення до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 07 грудня 2020 року провадження у справі поновлене. Ухвалою суду від 07 грудня 2020 року зобов`язано Новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 11 січня 2022 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Шевченка Олександра Михайловича надати адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 03 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON] , померлої [INFO] - [PERSON] ; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] . 25 травня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з заявою про зміну підстав позову. 17 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в новій редакції до [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Базилєв Станіслав Петрович, [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. 02 вересня 2021 року представником відповідача [PERSON] надано відзив на позов. Ухвалою суду від 07 лютого 2022 року закрите підготовче провадження у справі, призначений розгляд справи по суті. На обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що у відповідності до свідоцтва про право власності на житло б/н. від 12 квітня 1993 року, виданого КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації», [PERSON] на праві особистої приватної власності належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . З 27.08.1991 року [PERSON] була зареєстрована та проживала у вищезазначеному житловому приміщенні до часу смерті, всі витрати щодо утримання нерухомого майна несла одноособово. У травні 2019 року під час оформлення документів на індивідуальне опалення [PERSON] виявила, що зникли правовстановлюючі документи на належну їй квартиру. Можливо вона залишила їх біля під`їзду будинку, коли надавала співробітнику соціальної служби оригінали зазначених документів для зняття ксерокопій для Комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у м. Новомосковську. Після того, як [PERSON] виявила втрату документів, вона дуже розхвилювалася, у неї піднявся тиск, погіршився стан здоров`я, внаслідок чого вона потрапила у лікарню. Перебуваючи у лікарні, [PERSON] зателефонувала відповідачу [PERSON] , яка була дружиною покійного брата [PERSON] , та повідомила про пропажу документів, після чого [PERSON] запропонувала свою допомогу в отриманні дублікатів документів на квартиру. 11.06.2019 року [PERSON] виписалася з лікарні, а 12.06.2019 року до неї приїхали [PERSON] та її син [PERSON] , які відвезли [PERSON] до нотаріальної контори для оформлення довіреності на ім`я племінника [PERSON] для представлення інтересів у всіх інстанціях з приводу втрачених документів на належну їй квартиру та отримання дублікату свідоцтва про право власності. При цьому, [PERSON] виніс [PERSON] аркуш паперу з текстом, на якому зазначив, де необхідно поставити підпис, нотаріус вголос нічого не зачитував та нічого не питав у [PERSON] . Через деякий час до [PERSON] завітав племінник [PERSON] разом з дружиною, та запропонував [PERSON] укласти договір дарування квартири на них, при цьому, запевняючи, що вони будуть допомагати їй, але [PERSON] відмовилася, оскільки розуміла, що вона вже не буде хазяйкою квартири. Після неодноразових дзвінців [PERSON] , її племінний [PERSON] повернув їй копію технічного паспорту на квартиру та ще два аркуші, з яких вона дізналася, що не є власницею квартири. З наданої [PERSON] копії договору дарування квартири від 22.08.2019 р., останній стало відомо, що [PERSON] , який начебто діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.В. від 12.06.2019 р. за № 198, уклав договір дарування належної [PERSON] квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , зазначений договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Базилєвим Станіславом Петровичем Про укладення зазначеного договору дарування [PERSON] нічого не було відомо. Позивач [PERSON] у позові зазначила, що відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому, основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є наявність дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме, чи не укладена угода для інших цілей, ніж безоплатна передача єдиного житла дарувальника на користь обдарованого. Так, у відповідності д ч. 2 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. В той же час, у [PERSON] не було наміру дарити належну їй квартиру будь-кому, оскільки зазначена квартира була єдиним її житлом, де вона проживала до часу смерті, мала спадкоємців. У разі наявності волевиявлення на дарування квартири, [PERSON] могла самостійно з`явитися до нотаріуса за місцем свого мешкання, для підтвердження волевиявлення. Якби [PERSON] не втратила документи на нерухомість, вона взагалі не оформлювала довіреності та жодної угоди не було б укладено. Намірами [PERSON] при оформленні довіреності - уповноважити представника вчинити дії з відновлення втрачених документів на квартиру. Таким чином, укладення оспорюваного правочину відбулося внаслідок зловмисної домовленості [PERSON] , як представника [PERSON] з однієї сторони, із своєю матір`ю [PERSON] з другої сторони. Відповідно до ст. 232 ЦК України, 1. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. 2. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Також наявні підстави для задоволенні позову на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки спірний договір дарування є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені зазначеним правочином. Відповідач сама посилалася на те, що [PERSON] мотивувала необхідність укладення договору дарування тим, що вона втратила оригінали документів на квартири, у зв`язку з чим, мала побоювання, що ними скористаються інші особи, та позбавлять її права власності на нерухоме майно. Про зазначене свідчать наступні факти: довіреність з правом дарування квартири оформлена наступного дня після виписки [PERSON] з лікарні, що свідчить про оформлення договору під впливом тяжких життєвих обставин і переживань; квартира була єдиним житлом [PERSON] та вочевидь вона не мала наміру залишатися на вулиці; після оформлення договору дарування [PERSON] залишилася проживати в спірній квартирі; відповідач не оформлювала на себе договори про надання комунальних послуг, зазначені послуги оплачувала сама [PERSON] , при цьому, оформлювала відповідні субсидії, продовжувала оформлення документів на облаштування автономного опалення. У зв`язку з вищенаведеним, позивач [PERSON] просила суд: -визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.08.2019 р., укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Базилєвим Станіславом Петровичем за р. № 959, бланк серії ННХ 448186; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені в заяві, просив суд задовольнити позов, додав, що [PERSON] раніше працювала у центрі надання соціальної допомоги м. Новомосковська, надавала допомогу [PERSON] , як особі похилого віку, а в наступному - допомагала у лікарні, в інших питаннях, у зв`язку з чим, [PERSON] оформила на її ім`я заповіт, яким на випадок смерті заповідала належну їй квартиру [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що вона являлася племінницею [PERSON] (її батько був рідним братом [PERSON] ) Вони мали дуже добрі сімейні відносини, часто спілкувалися, вона постійно допомагала [PERSON] , часто відвідувала останню (рази 3-4 в неділю), у неї були ключі від належної їй квартири. [PERSON] неодноразово говорила про те. що належну їй квартиру переоформить на неї, оскільки інших родичів не було. У 2019 році [PERSON] зателефонувала та повідомила про те. що у неї викрали документи на квартиру, дійсно, з зазначеного приводу вона дуже переживала, мала побоювання, що сторонні люди можуть заволодіти її нерухомим майном. [PERSON] попросила приїхати до неї, допомогти відновити (отримати дублікат) правовстановлюючих документів на житло. Через деякий час вона та її син [PERSON] приїхали до [PERSON] , яка запропонувала оформити довіреність на ім`я [PERSON] , відповідно до якої він мав би право отримувати дублікати та інші документи на квартиру, крім того, запропонувала подарувати їй, [PERSON] квартиру, та щоб у довіреності були зазначені повноваження на оформлення договору дарування квартири їй, [PERSON] . В наступному, у нотаріуса [PERSON] оформила довіреність, відповідно до якої уповноважила [PERSON] на отримання документів на квартиру, а також - на оформлення договору дарування квартири. Через деякий час [PERSON] отримав дублікат свідоцтва про право власності на квартиру, інші правовстановлюючі документи, після чого 22.08.2019 р. приватним нотаріусом Дніпровська був оформлений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] подарував їй, [PERSON] спірну квартиру. Через декілька днів про оформлення договору дарування вона повідомила [PERSON] та передала копію договору дарування. [INFO] [PERSON] померла. Після оформлення договору дарування вона надавала [PERSON] грошові кошти для оплати комунальних послуг, договори на своє ім`я не переоформила, оскільки оголошено карантин внаслідок ковідної інфекції. Коли стало відомо, що [PERSON] пред`явила позов про визнання договору дарування недійсним, вона спілкувалася з нею, але причини остання не повідомила. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на підстави, викладені відповідачкою, зазначив, що [PERSON] не була у спірній квартирі жодного разу, пізніше стало відомо, що позивач є соціальним працівником, забрала [PERSON] з лікарні до себе додому, через два дні [PERSON] померла, а за день до смерті остання оформила заповіт на ім`я [PERSON] . Також стало відомо, що був інший заповіт на ім`я [PERSON] , яка відвідувала [PERSON] у лікарні, він думає, що позов був ініційований саме [PERSON] . Вважає, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним з підстав, зазначених у позові, оскільки [PERSON] мала намір на укладення договору дарування, при укладенні договору будь-яка зловмисна домовленість представника [PERSON] та обдарованої не було, а за фіктивним договором обидві сторони повинні розуміти, що укладають договір без жодного наміру його виконувати. Третя особа [PERSON] , допитаний у судовому засіданні у якості свідка, зазначив, що вважає позов необґрунтованим та пояснив, що відповідач [PERSON] є його матір`ю, [PERSON] була сестрою рідного брата його матері. У [PERSON] були дуже сімейні відносини з [PERSON] , вона часто відвідувала останню, допомагала матеріально, а він особисто часто привозив матір з м. Дніпро до м. Новомосковська, де жила [PERSON] . Восени 2019 року його мати зателефонувала та повідомила, що від [PERSON] стало відомо, що вона втратила документи на квартиру. Він з матір`ю поїхав до м. Новомосковська, [PERSON] задала йому запитання, чи має він можливість допомогти відновити документи, бо вона є літньою людиною, їй важко ходити, на що він погодився. В розмові [PERSON] одразу повідомила, що оформить довіреність і для укладення договору дарування квартири на ім`я [PERSON] . Через деякий час [PERSON] оформила відповідну довіреність на отримання дублікатів документів і оформлення договору дарування квартири. Після укладення договору дарування, його мати повідомила про це [PERSON] та передала копію договору дарування, але через деякий час прийшов позов до суду. Він та його матір спілкувалися з [PERSON] стосовно подання позову, але вона нічого не сказала, говорила, що вона одна та переживає. [INFO] [PERSON] померла. Приблизно за два тижні до смерті [PERSON] зателефонувала матері та повідомила, що дуже погано себе почуває, після чого він та його мати поїхали до неї, [PERSON] поклали на стаціонар Центральної районної лікарні у м. Новомосковську. Він чотири рази за неділю її відвідував, але потім вимушений був поїхати у відрядження, телефонував [PERSON] , але телефон був вимкнений. Коли він повернувся з відрядження, у лікарні повідомили, що [PERSON] з лікарні забрала до себе додому якась жінка. Він поїхав до квартири [PERSON] , але вдома її не будо, замки вхідних дверей квартири були замінені, пізніше стало відомо, що [PERSON] померла. Він наголошує, що ініціатором укладення договору дарування квартири була саме [PERSON] . Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Базилєв Станіслав Петрович в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про місце, дату і час розгляду справи., Третя особа [PERSON] у своїй заяві просила суд розглядати справу за її відсутності. Заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, третю особу, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд доходить до нижченаведеного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 12 червня 2019 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. посвідчено довіреність за реєстровим № 198, відповідно до якої [PERSON] уповноважила [PERSON] подарувати [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , а також, представляти її інтереси у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності, подавати, заповнювати та підписувати заяви щодо реєстрації прав власності, заяви про надання дублікатів свідоцтва про право власності, отримувати документи, у тому числі дублікати правовстановлюючих документів на квартиру, підписати договір дарування вищевказаної квартири, тощо. 22 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Базилєвим С.П. посвідчено договір дарування квартири, за реєстровим № 959, у відповідності до якого [PERSON] , що діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. 12.06.2019 за реєстровим № 198, від імені [PERSON] , яка подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Згідно до матеріалів спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченком О.О., з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] звернулася [PERSON] та [PERSON] . Матеріали спадкової справи містять заповіт [PERSON] , посвідчений 21 травня 2020 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.О., відповідно до якого, на випадок своєї смерті [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] . Також, матеріали спадкової справи містять заповіт [PERSON] , посвідчений 02 червня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., відповідно до якого, на випадок своєї смерті [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] . На підставі ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначалося вище, позивач [PERSON] просила суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.08.2019 р., укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Базилєвим Станіславом Петровичем за р. № 959, бланк серії ННХ 448186; На обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що: -про укладення договору дарування [PERSON] нічого не було відомо та у [PERSON] взагалі не було волевиявлення на укладення договору дарування; -зазначений правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; - спірний договір дарування є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені зазначеним правочином -договір оформлено [PERSON] під впливом тяжких життєвих обставин. До правовідносин, які виникли між сторонами суд застосовує наступні норми законодавства України. Так, у відповідності до ст. 11 ЦК України, 1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; Згідно до ст. 202 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 5. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. У відповідності д ч. 2 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статею 718 ЦК України визначено, що 1. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. 2. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У відповідності до приписів ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. На підставі статті 203 ЦК України , 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно до ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Передусім суд зазначає, що позивачем у позові зазначаються підстави недійсності договору дарування з декількох підстав, які фактично є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів.. Так, про відсутності волевиявлення на укладення правочину, особа повинна довести що вона не знала про укладення зазначеного правочину та не мала наміру його вчиняти. В той же час, при укладенні правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, підлягає доведенню факт того, що особа знала про укладення правочину, мала намір його вчинити, в той же час правочин укладено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною Також, при кладенні фіктивного правочину підлягає доведенню факт того, що особа знала про укладення правочину, мала намір його вчинити, в той же час, правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені зазначеним правочином. При укладенні договору під впливом тяжких життєвих обставин підлягає доведенню факт того, що особа знала про укладення правочину, мала намір його вчинити, в той же час, правочин вчинено під впливом тяжких життєвих обставин. Незважаючи на взаємовиключні підстави позову, позивачем не уточнювалися позовні вимоги, у зв`язку чим, суд надає правову оцінку кожній з підстав, яка наведена позивачем на обґрунтування позовних вимог та доводилася ним у судовому засіданні.. Стосовно посилань позивача на те, що [PERSON] нічого не було відомо про укладення договору дарування та у неї не було волевиявлення на укладення договору дарування. Як зазначалося вище, частиною 3 статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що [PERSON] раніше неодноразово говорила про те, що належну їй квартиру переоформить на неї, оскільки інших родичів не було, а у 2019 році після втрати документів на квартиру запропонувала оформити довіреність на ім`я [PERSON] , відповідно до якої він мав би право отримувати дублікати та інші документи на квартиру, крім того, сама запропонувала подарувати їй, [PERSON] квартиру, та щоб у довіреності були зазначені повноваження на оформлення договору дарування квартири їй, [PERSON] . Також, як зазначалося вище, третя особа [PERSON] , допитаний у судовому засіданні у якості свідка, пояснив, що у його матері [PERSON] були дуже близькі, сімейні відносини з [PERSON] , його мати часто відвідувала останню, допомагала матеріально. Восени 2019 року [PERSON] попросила його відновити документи на квартиру та одразу повідомила, що оформить довіреність і для укладення договору дарування квартири на ім`я [PERSON] . Зазначене свідчить про обізнаність [PERSON] та її волевиявлення на укладення договору дарування належної їй квартири [PERSON] . Про волевиявлення [PERSON] свідчить також і те, що 12 червня 2019 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. посвідчено довіреність за реєстровим № 198, відповідно до якої [PERSON] уповноважила [PERSON] подарувати [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , а також, представляти її інтереси у будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від їх форм власності, подавати, заповнювати та підписувати заяви щодо реєстрації прав власності, заяви про надання дублікатів свідоцтва про право власності, отримувати документи, у тому числі дублікати правовстановлюючих документів на квартиру, підписати договір дарування вищевказаної квартири, тощо. На підставі ст. 244 ЦК України, 1. Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. 2. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. 3. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Довіреність за своєю природою є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року в справі № 201/16327/16-ц (провадження № 61-43384св18) зроблено висновок, що «правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним таких односторонніх правочинів як видача довіреності належним відповідачем є особа, яка видавала довіреність, а не нотаріус чи нотаріальна контора». В той же час, позивачем не заявлялися вимоги про визнання недійсною довіреності в частині надання [PERSON] повноважень [PERSON] подарувати [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , зазначена довіреність не визнавалася недійсною. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження відсутності волевиявлення [PERSON] на укладення договору дарування, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання договору дарування з зазначених підстав, Стосовно посилань позивача на те, що правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, суд доходить до наступних висновків. У відповідності до ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Таким чином, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення у діях представника наступного складу цивільного правопорушення: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною, спрямованої на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, така домовленість має бути зловмисною і спрямована проти інтересів довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину. Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя. Зазначена позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09 та Верховним Судом в постанові від 07 серпня 2019 року в справі № 753/7290/17 (провадження № 61-11158св19). В той же час, враховуючи висновки суду щодо обставин оформлення довіреності, відповідно до яких судом встановлено, що умови договору, укладеного повіреним, не суперечило волі довірителя, воля довірителя та волевиявлення повіреного при укладенні договору не розходилися, наслідки договору, що настали, не суперечили волі довірителя, а позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання договору дарування з зазначених підстав. Стосовно посилань позивача на те, що спірний договір дарування є фіктивним правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені зазначеним правочином, суд доходить до наступних висновків. Згідно норм ст. 234 ЦК України, 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Як зазначалося вище, позивач [PERSON] на обґрунтування фіктивності правочину посилалася на те що [PERSON] мотивувала необхідність укладення договору дарування тим, що вона втратила оригінали документів на квартири, у зв`язку з чим, мала побоювання, що ними скористаються інші особи які позбавлять її права власності на нерухоме майно. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. «Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину». Таку правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу № 903/439/18. Основними ознаками фіктивного правочину є: -введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; -свідомий намір невиконання зобов`язань договору; -приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Як зазначив КГС ВС, «укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України». Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц). В той же час, враховуючи пояснення відповідача [PERSON] , яка зазначила, що квартира була прийнята нею в дар, вона надавала грошові кошти на оплату комунальних послуг, інші витрати на утримання нерухомого майна, не мала на меті вчиняти фіктивний правочин та не виконувати умови договору дарування та пояснення третьої особи [PERSON] , який зазначив, що квартира була прийнята в дар, [PERSON] надавала грошові кошти на оплату комунальних послуг, інші витрати на утримання нерухомого майна, суд приходить до переконання, що позивачем не надано жодного доказу наявності наміру обох сторін договору не виконувати договір, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави для визнання такого договору фіктивним. Стосовно посилань позивача на те, що договір оформлено [PERSON] під впливом тяжких життєвих обставин, суд доходить до наступних висновків. Згідно до ст. 233 ЦК України, 1. Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. 2. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Верховним Судом Україні у своїй постанові від 06 квітня 2016 року по справі № 6-551цс16 було надано роз`яснення понять "вплив тяжкої обставини" та "вкрай невигідні умови" для визнання недійсним правочину за статтею 233 ЦК України. Так, позивачу для визнання правочину недійсним із підстав «вплив тяжкої обставини» та «вкрай невигідні умови», в сукупності необхідно мати такі підстави, які будуть використанні в суді, як докази, зокрема: 1) наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах». Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування. Судом встановлено, що [PERSON] на час укладення оспорюваного договору мала похилий вік, поганий стан здоров`я, втратила правовстановлюючі документи на квартиру, мала побоювання, що сторонні особи можуть позбавити її права власності, спірне житлове приміщення було єдиним її житлом. В той же час, самі по собі наведені вище обставини не свідчать про укладення [PERSON] договору під впливом тяжких життєвих обставин, оскільки крім іншого, належить доведенню факт того, що правочин вчинено саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин Як зазначалося вище, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мали дружні, сімейні відносини, вони часто спілкувалися, [PERSON] постійно надавала допомогу [PERSON] , часто відвідувала останню (рази 3-4 в неділю), у [PERSON] були ключі від ї квартири [PERSON] та остання неодноразово говорила про те, що належну їй квартиру переоформить на [PERSON] , оскільки інших родичів не було, [PERSON] сама була ініціатором укладення договору дарування квартири. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено наявність підстав стверджувати про укладення договору дарування [PERSON] під впливом тяжких життєвих обставин і на вкрай невигідних умовах та такий правочин вчинено саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин. У зв`язку з наведеним, у задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed