Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до СТАНИЧНЕНСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ «Про визнання права власності за набувальною давністю» (вхідний № 661/17-вх від 01.03.2017 року), в якому вона просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок (під літерою «А-1»), загальною площею 56,3 м2, житловою площею 34,0 м2, веранду (під літерою «а»), навіс (під літерою «а1»), ганок (під літерою «а2»), сарай (під літерою «Б»), сарай (під літерою «В»), навіс (під літерою «Г»), вбиральню (під літерою «Д»), огорожу (під літерою «N»), ворота з хвірткою (під літерою «N1»), що розташовані за адресом: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 5 7). В подальшому, позивач вточнила свої позовні вимоги, звернувшись із відповідною позовною заявою, зареєстрованою за вхідним № 573/18-вх від 01.02.2018 року, на обґрунтування якої зазначила, що відповідно до довідки № 1392, виданої виконавчим комітетом Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 01.12.2016 року, їй як мешканці села Печіївка на підставі записів у по господарській книзі № 10 за 2016 - 2020 роки, сторінка 25 номер ОПО 10-0658-3 домогосподарство з кодом 3, належить на праві користування будинок [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання № 41, складеного депутатом сільської ради 27.04.2016 року вона проживає за вказаною адресою з 1994 року без реєстрації. Відповідно до довідки № 1165, виданої виконавчим комітетом Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 06.10.2016 року, вона дійсно проживає за вищевказаною адресою без реєстрації з 1995 року та має склад сім`ї: доньку - [PERSON] та синів [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до довідки № 1166, виданої виконавчим комітетом Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 06.10.2016 року, вона має у своєму користуванні також земельну ділянку для обслуговування цього житлового будинку з господарськими спорудами, площею 0,25 гектарів. В технічному паспорті, виготовленому КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро» станом на 09.11.2016 року, зазначені житловий будинок, рік побудови - 1914 (під літерою «А-1»), загальною площею 56,3 м2, житловою площею 34,0 м2, веранда (під літерою «а»), навіс (під літерою «а1»), ганок (під літерою «а2»), сарай (під літерою «Б»), сарай (під літерою «В»), навіс (під літерою «Г»), вбиральня (під літерою «Д»), огорожа (під літерою «N»), ворота з хвірткою (під літерою «N1»), що розташовані за адресом: [ADDRESS] . На її звернення до державного реєстратора прав на нерухоме майно Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області з заявою про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за вказаною адресою прийнято рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (номер рішення 33730782 від 06.02.2017 року), а рішенням № 33891843 від 16.02.2017 року взагалі відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Рішенням виконавчого комітету Станичненської сільської ради № 13 від 28.02.2017 року присвоєна нова поштова адреса її житловому будинку: [ADDRESS] замість [ADDRESS] . Таким чином, оскільки вона є добросовісним набувачем майна, на яке відсутній правовстановлюючий документ, й протягом періоду з 1994 року фактично безперервно проживає в зазначеному домоволодінні, підтримує його в належному стані, то просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок (під літерою «А-1»), загальною площею 56,3 м2, житловою площею 34,0 м2, веранду (під літерою «а»), навіс (під літерою «а1»), ганок (під літерою «а2»), сарай (під літерою «Б»), сарай (під літерою «В»), навіс (під літерою «Г»), вбиральню (під літерою «Д»), огорожу (під літерою «N»), ворота з хвірткою (під літерою «N1»), що розташовані за адресом: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 38 - 40). Розпорядженням керівника апарату суду Столяренка С. В. № 1184 від 21.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно з відповідним протоколом, обліково-статистичною карткою справи та Контрольним журналом судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (т. 1 а. с. 62, 63). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 26.09.2018 року у складі судді Мащенко С. В., цивільну справу за позовом [PERSON] до СТАНИЧНЕНСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ «Про визнання права власності за набувальною давністю» прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (т. 1 а. с. 64 - 68). Ухвалою, постановленою 15.11.2018 року, підготовче провадження у цій цивільній справі за позовом [PERSON] до СТАНИЧНЕНСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ «Про визнання права власності за набувальною давністю» закрито та справу призначено до судового розгляду по суті уточнених позовних вимог (т. 1 а. с. 78 - 79). 15.10.2020 року за вхідним № 5824/20-вх представник позивача - адвокат Середа А. А., який діє за ордером на надання правової допомоги (серії ПТ № 192259), виданим 09.10.2020 року на підставі договору про надання правової допомоги б/н, укладеного 20.07.2020 року між ним та [PERSON] , а також Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 3316), виданого 11.02.2020 року Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення № 3, надав додаткові письмові пояснення щодо уточненої позовної заяви про визнання права власності за набувальною давністю, в яких просив урахувати практику Верховного суду України з питань набувальної давності, зазначивши, що [PERSON] повністю відповідає вимогам, переліченим у статті 322 Цивільного кодексу України (т. 1 а. с. 158 161, 174, 175). 10.01.2022 року ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області позивачу [PERSON] роз`яснено право заявити клопотання про заміну неналежного відповідача СТАНИЧНЕНСЬКУ СІЛЬСЬКУ\~РАДУна належного - СТАРОВІРІВСЬКУ СІЛЬСЬКУ РАДУ у зв`язку із реорганізацією першої шляхом приєднання до другої на підставі Рішення СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ Красноградського району Харківської області № 20 від 30.11.2020 року (т. 1 а. с. 222 226, 217 219. 220). 24.01.2022\~року за\~вхідним №\~ЕП-158/22-вх\~представник позивача\~ [PERSON] \~за ордером\~ адвокат\~Середа А.\~А.надав клопотання про заміну відповідача СТАНИЧНЕНСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ на належного відповідача СТАРОВІРІВСЬКУ СІЛЬСЬКУ РАДУ, яке ухвалою суду, постановленою 03.02.2022 року задоволене й СТАРОВІРІВСЬКУ СІЛЬСЬКУ РАДУ залучено до участі у справі з єдиним унікальним № 631/152/17 (провадження № 2/631/12/22) за позовом [PERSON] до СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ\~РАДИ «Про визнання права власності за набувальною давністю» як належного відповідача (т. 1 а. с. 240, 241, 242, 244 - 248). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № 6278/20-вх від 12.11.2020 року, в якій просила справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи (т. 1 а. с. 180, т. 2 а. с. 9, 13). Представник позивача за ордером - адвокат Середа А. А. у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, проте надіслав до суду заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-2233/20-вх від 12.11.2020 року, в якій просив справу розглянути за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, узявши до уваги його додаткові письмові пояснення, та не заперечує проти ухвалення заочного рішення (т. 1 а. с. 182 183, т. 2 а. с. 9, 11). Представник відповідача СТАРОВІРІВСЬКОЇ СІЛЬСЬКОЇ РАДИ - у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за їх відсутності не надавав (т. 2 а. с. 9, 10,12). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторони позивача свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді й підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала сторона позивача. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що уточнений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до довідки, виданої Станичненським сільським головою [PERSON] та зареєстрованої за вихідним № 1392 від 01.12.2016 року, [PERSON] мешкає в [ADDRESS] , що територіально належить до Нововодолазького району Харківської області та щодо якого наявний запис у погосподарській книзі № 10 за 2016 - 2020 роки, сторінка 25, номер ОПО 10-0658-3, де домогосподарство з кодом 3 значиться за користувачем [PERSON] . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 41, складеного депутатом сільської ради 27.04.2016 року [PERSON] проживає за вказаною адресою з 1994 року без реєстрації (т. 1 а. с. 8). Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за вихідним № 1166 від 06.10.2016 року, [PERSON] проживає в селі Печіївка Нововодолазького району Харківської області та має у своєму користуванні земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,25 гектарів (т. 1 а. с. 8). Як убачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за вихідним № 1165 від 06.10.2016 року, [PERSON] , 1960 року народження, є жителькою [ADDRESS] вона проживає без реєстрації з 1995 року й має склад сім`ї: доньку - [PERSON] і синів - [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 9). Відповідно до виписки з погосподарської книги Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 10 на 2016 2020 роки статті 25 - 28, зареєстрованої за вихідним № 1391 від 01.12.2016 року, користувачем домоволодіння за адресом: [ADDRESS] , є [PERSON] (т. 1 а. с. 10). Згідно з технічним паспортом, виготовленим КОМУНАЛЬНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «НОВОВОДОЛАЗЬКЕ АРХІТЕКТУРНО-ІНВЕНТАРИЗАЦІЙНЕ БЮРО» станом на 09.11.2016 року, житловий будинок, розташований за адресом: [ADDRESS] ,- побудований в 1914 році (під літерою «А-1»), загальною площею 56,3 м2, житловою площею 34,0 м2. Він має веранду (під літерою «а»), навіс (під літерою «а1»), ганок (під літерою «а2»), сарай (під літерою «Б»), сарай (під літерою «В»), навіс (під літерою «Г»), вбиральню (під літерою «Д»), огорожу (під літерою «N»), ворота з хвірткою (під літерою «N1»). Самовільного будівництва та перепланувань не має (т. 1 а. с. 11 13). Відповідно до рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області № 33730782 від 06.02.2017 року, зупинений розгляд заяви [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятої 31.01.2017 року, щодо житлового будинку, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- у зв`язку з не наданням правовстановлюючих документів на об`єкт нерухомого майна, рішення про присвоєння поштової адреси, довідки про зареєстровані права станом на 31.12.2013 року (т. 1 а. с. 14). 07.02.2017 року [PERSON] звернулась до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області із заявою про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- в якому повідомила про неможливість надати державному реєстратору правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомого майна (т. 1 а. с. 15). Відповідно до рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області № 338891843 від 16.02.2017 року, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, який розташований за адресом: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 16). Рішенням Виконавчого комітету Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 13 від 28.02.2017 року, прийнятим за результатом розгляду заяви [PERSON] , а також проведення уточнень нумерації будинків по [ADDRESS] , житловому будинку з надвірними будівлями присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 27). З відповіді виконавчого комітету Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, зареєстрованої за вхідним № 4860/20-вх від 27.08.202 року, убачається, що до 1995 року у домогосподарстві, розташованому за адресом: [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали: [PERSON] , 1900 року народження, який помер [INFO] , та [PERSON] , 1912 року народження, яка померла [INFO] . Відомостей про те, ким був побудований у 1914 році вищезазначений будинок, у виконавчому комітеті не має. У погосопдарський книзі № 10 за 1991 1995 роки зберіглася довідка про те, що дане господарство є безгоспним (т. 1 а. с. 144). Згідно з довідкою, виданою виконкомом Станичнеської сільської ради народних депутатів за підписом її голови та секретаря, на підставі книг погосподарського обліку за особовим рахунком № [NUMBER] села Печіївка, значиться господарство колгоспного типу, головою та єдиним учасником якого була [PERSON] , 1912 року народження, яка померла [INFO] . З дня її смерті зазначене господарство є безхазяйним, так як спадкоємців у неї не має (т. 1 а. с. 145). Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: 1.домоволодіння, розташоване за адресом: [ADDRESS] , право на яке за набувальною давністю прохає визнати сторона позивача, є безхазяйним майном й права третіх осіб на нього відсутні. Відомостей щодо наявності рішення суду про його передання у комунальну власність учасниками не надано; 2.позивач звертався до відповідних повноважних органів із заявою про реєстрацію за нею права власності на домоволодіння, проте у її задоволенні було відмовлено відповідним рішенням внаслідок відсутності правовстановлюючих документів на нерухомість. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), постановою Великої Палати Верховного Суду, прийнятою 14.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також постановою Верховного Суду, прийнятою 01.08.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Розв`язуючи спір, суд виходить з того, що його правове регулювання здійснюється як нормами чинного міжнародного, так і національного законодавства з огляду на зміст статті 9 Конституції України, яка мовить про те, що міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відтак, ураховуючи зміст наведеної конституційної норми права однією із складових національної правової системи є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, учинена 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, зокрема, статті 1 Першого проколу, якою закріплені основоположні принципи захисту права власності. Вказана норма міжнародної конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На рівні національного законодавства основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визначення й захисту усіх форм власності, закріплені в Конституції України, яка у своїй статті 41 Основного Закону нашої держави наголошує на тому, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 1 статті 316, статтею 328 та частинами 1 і 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Крім того, положення частини 1 статті 317 наведеного кодексу обумовлюють, що зміст права власності включає право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Також, частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Отже, як норма статті 41 Конституції України, так і частини 1 статті 321 цивільного кодифікованого акту України закріплюють непорушність права власності та передбачають заборону на протиправне позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1 - 2 статті 335 цього ж кодексу констатовано, що безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Відтак, право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Серед переліку відповідних правових підстав набуття права власності чинне цивільне законодавство виокремлює таку як набувальна давність. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у законі. Тобто, обставини, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені статтею 344 Цивільного кодексу України, частина 1 та 4 якої передбачають, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий аналіз наведених вище норм права дає підстави зробить висновок про те, що набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю можливе лише за наявності у своїй сукупності всіх наступних обставин, викладених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: -наявності суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; -законності об`єкта володіння; -добросовісності заволодіння чужим майном; -відкритості володіння; -безперервності володіння; -спливу установлених строків володіння; -відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, прийнятій 14.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю тільки, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Іншими словами, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Аналогічних за своїм правовим навантаженням висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові, прийнятій 14.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). Окрім того, відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий (безхазяйна річ), або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду, прийнятій 01.08.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Отже, можна мовити про те, що володіння є відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Крім того, відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння майном, а якщо володілець заволодів ним на підставі певного договору з його власником, то такий строк обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 Цивільного кодексу України). Також не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 вищезазначеної статті). Також, не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Відтак, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент заволодіння чужою річчю, бо право власності у володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від колишнього власника, тобто позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власник, так як у такої особи право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Таким чином, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення. Тягар доказування при набувальній давності, виходячи зі змісту статті 344 Цивільного кодексу України, лягає на позивача. До такого висновку дійшов Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Постанові № 2 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», прийнятій 07.02.2014 року, від яких до цього часу не відступив Верховний Суд у своїй правозастосовній практиці, що свідчить про обов`язковість її застосування судом першої інстанції під час ухвалення свого рішення. Окрім наведеного, слід ураховувати, що для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. Відтак, як визначено у частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Одночасно із цим, положеннями частин 1, 2 та 5 статті 11 цього ж кодексу передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. При цьому норма права, що міститься у частині 1 статті 12 й частині 1 статті 13 зазначеного вище нормативно-правового акту, роз`яснює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Також, у відповідності із змістом частини 1 статті 15, частини 1 й пункту 3 абзацу 1 частини 2 статті 16, а також частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона здійснює на свій розсуд. Зазначені норми кореспондують із приписами частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 й частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які суд захищає, здійснюючи правосуддя, з метою ефективного їх захисту у спосіб, визначений законом або договором. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких він звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити його поновлення. Сторона позивача просить визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловий будинок (літера «А-1»), загальною площею 56,3 квадратних метрів, житловою площею 34,0 квадратних метрів, веранду (літера «а»), навіс (літера «а1»), ганок (літера «а2»), сарай (літера «Б»), сарай (літера «В»), навіс (літера «Г»), вбиральню (літера «Д»), огорожу (літера «N»), ворота з хвірткою (літера «N1»), розташовані за адресом: [ADDRESS] ,- що є безхазяйним майном. На виконання вимог чинного законодавства України вона зверталась до відповідача та повноважних державних органів реєстрації прав власності на нерухомість із заявою про здійснення за нею реєстрації права власності на вищевказане домогосподарство, проте у задоволенні цих вимог їй було відмовлено письмово, у зв`язку із чим [PERSON] звернулась в суд із цим позовом. При цьому суд зауважує, що жодна із сторін провадження не надала судові відповідних доказів щодо наявності судового рішення, ухваленого за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, щодо передання спірного домоволодіння у комунальну власність. Тобто, підстав вважати, що позивач відкрито та добросовісно користувалася домоволодінням комунальної власності не має. Відтак, за положеннями статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших прав, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до її статті 13 повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Натомість володілець майна, який вважає себе власником за правилом набувальної давності повинен довести таке беззаперечне право судові. Оскільки позивач таке право у процесуальний спосіб довела, то з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення її уточненого позову шляхом визнання за нею права власності за набувальною давністю на житловий будинок (літера «А-1»), загальною площею 56,3 квадратних метрів, житловою площею 34,0 квадратних метрів, веранду (літера «а»), навіс (літера «а1»), ганок (літера «а2»), сарай (літера «Б»), сарай (літера «В»), навіс (літера «Г»), вбиральню (літера «Д»), огорожу (літера «N»), ворота з хвірткою (літера «N1»), розташовані за адресом: [ADDRESS] . Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). Також, зважаючи на те, що за змістом частини 2 статті 335 Цивільного кодексу України безхазяйна нерухома річь за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність, з огляду на те, що право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно належить територіальним громадам, зокрема, селищ, ураховуючи припис статті 172 Цивільного кодексу України про те, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та покладаючись на частину 3 статті 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» № 157-VIII від 05.02.2015 року (із змінами та доповненнями) щодо того, що об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою , то суд вважає, що до участі у справі залучений належний відповідач. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved