Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Кунашівсько-Переяславського старостинського округу Ніжинської територіальної громади Чернігівської області про визнання за нею у порядку спадкування за законом після [PERSON] права власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що вказаний житловий будинок відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, що підтверджується довідкою Кунашівсько-старостинського округу Ніжинської територіальної громади Чернігівської області від 09.09.2021 року № 588/19-11. Головою двору є [PERSON] , який помер [INFO] . Станом на 15 квітня 1991 року він проживав та вів спільне господарство зі своєю дружиною [PERSON] , яка померла [INFO] . Оскільки вони були членами колгоспного двору, кожен з них має право на 1/2 частки вищезазначеного будинковолодіння. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Після смерті [PERSON] заведена спадкова справа в Другій чернігівській державній нотаріальній конторі № 71/2013, відповідно до якої позивачка є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців за заповітом немає. Проте нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачка не надала правовстановлюючих документів і реєстрація права власності на вказаний будинок не проводилася. Позивачка не має іншої можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, тому за захистом своїх прав змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 липня 2022 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 11-00 год. 25 серпня 2022 року. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 серпня 2022 року замінено відповідача - Кунашівсько-Переяславський старостинський округ Ніжинської територіальної громади Чернігівської області на Ніжинську територіальну громаду Чернігівської області; підготовче засідання у справі відкладено на 30 вересня 2022 року 12-00 год. У справі міститься заява позивачки про розгляд справи без її участі. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та ухвалити рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Відповідно до ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося. Судом установлено, що будинок [ADDRESS] відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір, що підтверджується довідкою № 588/19-11 від 09.09.2021 року, виданою Кунашівсько-Переяславським старостинським округом Ніжинської територіальної громади Чернігівської області. Станом на 15 квітня 1991 року в цьому будинку проживали - [PERSON] - голова двору та його дружина [PERSON] (а. с. 18). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 8) [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після його смерті у вигляді 1/2 частки вказаного будинковолодіння прийняла дружина [PERSON] , оскільки на день смерті проживала та була зареєстрована разом з ним. Як убачається з наданого на запит суду повідомлення Державного нотаріального архіву Чернігівської області, спадкова справа до майна [PERSON] не заводилася. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. [PERSON] померла [INFO] . З копії спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , спадщину після її смерті прийняла її дочка [PERSON] . Відомостей про отримання свідоцтва про право на спадщину на спадковий житловий будинок спадкова справа не містить. Постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори від 07 липня 2022 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок з будівлями і спорудами у зв`язку з тим, що житловий будинок належить колгоспному двору, при цьому зазначено лише голову колгоспного двору, а інформація про інших членів двору відсутня, тоді як за даними органу місцевого самоврядування або будинкової книги на житловий будинок вбачається, що в житловому будинку разом з померлою проживали й інші особи, які також мають право на частку в майні колгоспного двору (а. с. 14). Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] та [PERSON] не втратили права на вказане будинковолодіння, їхні частки є рівними - по 1/2. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР). За ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За положеннями ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (ст. 534, 553, 555 цього Кодексу). Статтею 529 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок, свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Разом з цим у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявні підстави для задоволення позову та визнання за позивачкою права власності на зазначене будинковолодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачкою права власності на зазначене будинковолодіння порушує права та законні інтереси інших осіб.

Outcome: approved