Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] в особі представника позивача [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки у спільній сумісній власності на проданий транспортний засіб, за якою просить суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 84 826,00 грн. грошової вартості компенсації за автомобіль. Позовну заяву обґрунтовує тим, що 15 червня 1996 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), було укладено шлюб зареєстрований 15.06.1996 року Холмецькою сільською радою за актовим записом № 801. Під час перебування у шлюбі 30.11.2018 року за спільні кошти було придбано автомобіль марки RENAULT MEGANE, 2011 року випуску, перша реєстрація 30.11.2018 року. Придбаний автомобіль було зареєстровано на відповідача [PERSON] . Оскільки в лютому 2019 року [PERSON] покинула позивача, останній звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, та залишення із ним проживати малолітнього сина, стягнення з [PERSON] аліменти та зобов`язання її змінити отримане нею після реєстрації із ним прізвище на її дошлюбне. Окрім цього, відповідно до висновку Опікунської ради про визначення місця проживання дитини [PERSON] підтверджується його проживання із батьком [PERSON] . Позивач зазначає, що його дружина [PERSON] без його відома та згоди, переоформила (відчужила) на іншу особу з яким проживає в цивільному шлюбі [PERSON] - набутий ними в шлюбі автомобіль. Позивач зазначає, що оскільки автомобіль було придбано під час шлюбу, за спільні кошти сім`ї, даний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача. Оскільки, відповідач без його відома та згоди відчужила належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль марки RENAULT MEGANE , 2011 року випуску, який сторони набули в шлюбі 30.11.2018 року, за що отримала дохід від його продажу в сумі 169 652,00 грн., які привласнила собі, а відтак вважає, що половина даної суми підлягає стягненню на його користь, як грошова компенсація вартості Ѕ частки у спільній сумісній власності на транспортний засіб. В зв`язку з вищенаведеним позивач просить ухвалити рішення, яким : стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 84 826,00 грн. грошової вартості компенсації за автомобіль. В судове засідання позивач не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача Бухтоярова О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю просила суд їх задовольнити, зокрема зазначила, що відповідачка покинула сімю та без згоди позивача відчужила належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль. В наступне судове засідання після оголошення перерви представник позивача не зявилася. Надала суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити, провести розгляд справи без її участі та без участі позивача. В судове засідання відповідач не зявилася, будучи неодноразово належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Заяв про розгляд справи у її відсутності до суду не надходило. В судове засідання представник відповідача не зявився, будучи неодноразово належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Заяв про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. 21.09.2022 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляд справи. Від представника відповідача надійшов до суду відзив на позов, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує. Зокрема зазначає, що позивач не брав жодної майнової участі в придбанні спірного автомобіля, його розмитненні або поверненні коштів, які позивач отримала в позику від своєї матері [PERSON] на початку листопада 2018 року в сумі 84330,00 грн. для придбання вказаного автомобіля. Повернення позичених коштів здійснювалося відповідачкою самостійно в період з квітня 2019 року по квітень 2020 року, тобто після припинення її проживання з позивачем та будь-яких шлюбних відносин між ними в лютому 2019 року. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. Заяви, клопотання: 06.04.2021 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 06.04.2021р. представником позивача подано заяву про проведення підготовчого судового засідання без її участі. 12.04.2021 р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву. 21.04.2021 р. представником позивача подано відповідь на відзив 27.04.2021 р. представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив. 19.05.2021 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 20.05.2021 р. представником позивача подано заяву про проведення підготовчого судового засідання без її участі. 22.06.2021 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 22.06.2021 р. представником відповідача подано до суду клопотання про виклик свідка. 22.06.2021 р. представником позивача подано заяву про проведення підготовчого судового засідання без її участі. 14.07.2021 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 06.10.2021 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 15.11.2021 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 02.02.2022 р. представником позивача подано заяву про проведення судового засідання без її участі. 02.02.2022 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 08.06.2022 р. представником позивача подано заяву про проведення судового засідання без її участі. 21.09.2022 р. представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 03.10.2022 р. представником позивача подано заяву про проведення судового засідання без її участі. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 05.03.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі № 308/10796/20 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження; 22.06.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заслухавши вступне слово представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин : Судом встановлено, що 15.06.1996 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , копія якого приєднана до матеріалів справи. ( а.с. 6) У шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що стверджується відповідними свідоцтвами про народження .(а.с.7-8) Як встановлено судом, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06.09.2019 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду та відкрито провадження в справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, визначення місця проживання дитини. Як встановлено судом за період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] 30.11.2018 року було придбано автомобіль марки RENAULT FLUENCE, 2011 року випуску д.н.з [NUMBER] , привезений із - за кордону , зареєстрований по посвідченню митниці на гр. [PERSON] , що підтверджується даними листа ТСЦ МВС № 2141 від 01.02.2020 року за №31/7/22а/з, даними митної декларації (а.с. 78). Як встановлено судом 03.04.2019 року автомобіль марки RENAULT FLUENCE , 2011 року випуску д.н.з [NUMBER] було відчужено [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ; листом відповіддю територіального сервісного центру № 2141 РСЦ МВС в Закарпатській області від 25.10.2019 року за № 31/7/1-240/3 відповідно до якого вказано, що автомобіль марки RENAULT FLUENCE, кузов № [NUMBER] , 2011 року випуску д.н.з [NUMBER] 30.11.2018 року був зареєстрований за гр. [PERSON] , а 03.04.2019 року вказаний транспортний засіб перереєстровано на іншого власника в ТСЦ-2141. Відповідно до облікової картки № [NUMBER] від 03.04.2019 року, перереєстрація ТЗ на нового власника по договору укладеному в ТСЦ ,власником автомобіля RENAULT FLUENCE, кузов № [NUMBER] , 2011 року випуску д.н.з [NUMBER] , від 03.04.2019 року є [PERSON] ( а.с. 38) Відповідно до договору купівлі - продажу укладеного в ТСЦ № 2142/2019/1392991 від 03.04.2019 року продавець [PERSON] зобов`язалася передати у власність покупцеві [PERSON] автомобіль марки RENAULT FLUENCE, кузов № [NUMBER] , 2011 року випуску д.н.з [NUMBER] . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 169 651,38 грн. ( а.с. 40) Відповідно до повідомлення про суттєві зміни поданої головним спеціалістом Баранинської сільської ради Галушка В.Ю. 09.04.2019 року, [PERSON] отримала дохід від відчуження рухомого майна (крім цінних паперів та корпоративних прав) транспортного засобу в розмірі 169652 грн. Джерело доходу [PERSON] . ( а.с. 23-24) Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу , автомобіль марки RENAULT FLUENCE, кузов № [NUMBER] , 2011 року випуску д.н.з [NUMBER] зареєстровано 03.04.2019 року за [PERSON] . Нормативно-правове обґрунтування : Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України. На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлю-бі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного май-на на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Як видно з матеріалів справи, відповідач заперечуючи факт придбання спірного автомобіля у період шлюбу за спільні сімейні кошти вказує на те, що автомобіль придбала за кошти, які отримала в позику від своєї матері [PERSON] і повернення позичених коштів здійснювалось нею самостійно , а позивач не брав фінансову участь у придбанні спірного автомобіля . Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Водночас відповідач оспорюючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на об`єкт рухомого майна - автомобіль марки RENAULT FLUENCE, кузов № [NUMBER] , 2011 року випуску , не довела обставин необхідних для спростування презумпції, не надала жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, не надала доказів отримання позики на придбання автомобіля, не надала до суду відомості про отриманий нею дохід та власні заощадження, які вона мала та використала на придбання автомобіля . Відповідачем не надано доказів про існування вкладних рахунків . Як і не надано належних доказів про отримання від матері грошових коштів у позику на придбання автомобіля та відомостей про отриманий нею дохід , що спростовує доводи відповідача про те, що автомобіль придбала вона на кошти отримані нею від матері у позику. Аргументи відповідача про те, що спірне майно, а саме автомобіль не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя , оскільки рухоме майно, придбано відповідачем за кошти які вона отримала в позику від матері жодними належними та допустимими доказами не підтверджені. Суд враховує, що спірний автомобіль марки RENAULT FLUENCE, кузов № [NUMBER] , 2011 року випуску був придбаний та зареєстрований 30.11.2018 року , тобто у період перебування сторін у шлюбі , а відтак враховуючи сукупність наданих сторонами доказів , а також відсутність доказів для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що джерелом набуття спірного автомобіля були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. Отже, автомобіль марки RENAULT FLUENCE, кузов № [NUMBER] , 2011 року випуску є спільною сумісною власністю сторін. У судовому засіданні встановлено, що автомобіль марки RRENAULT FLUENCE, кузов № [NUMBER] , 2011 року випуску д.н.з [NUMBER] , був проданий 03 квітня 2019 року. Представник позивача у суді зазначила, що відповідач відчужила спірний автомобіль без згоди позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Сторона позивача зазначає, що йому не було відомо про факт продажу автомобіля. Своєї згоди на продаж автомобіля, що є спільною сумісною власністю, він не давав. Кошти від продажу автомобіля не отримував. Відповідачем доказів на підтвердження отримання від позивача згоди на продаж автомобіля не надано. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 726/2165/15-ц. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача 1/2 частини від вартості проданого автомобіля підлягає задоволенню, оскільки транспортний засіб придбаний подружжям під час шлюбу та був їх спільною сумісною власністю, а тому кожна зі сторін мала рівні права на нього, проте відповідач без відома позивача відчужила цей автомобіль. Визначаючи розмір грошової компенсації, суд приймає до уваги надану позивачем інформацію щодо розміру доходу одержаного від продажу спірного транспортного засобу що міститься у повідомленні про суттєві зміни подане [PERSON] та договору купівлі - продажу укладеного в ТСЦ № 2142/2019/1392991 від 03.04.2019 року, яка відповідачем не спростована. За таких обставин, суд вважає за можливе покласти в основу рішення при визначенні розміру грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля подане [PERSON] повідомлення про суттєві зміни та договір купівлі - продажу укладеного в ТСЦ № 2142/2019/1392991 від 03.04.2019 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію вартості 1/2 спірного проданого автомобіля в розмірі 84 826 ,00 грн. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, про задоволення позову з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В порядку ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір в сумі 848,26 грн.

Outcome: approved