Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

05.05.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №38-05/3/78 від 07.08.2006 року в сумі 23292,65 доларів США на користь позивача шляхом проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа Банк» з 15 жовтня 2019 року. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, а також зобов`язання є договори та інші правочини (ст.ст. 11, 626 ЦКУ). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ст.509 ЦКУ). 07.08.2006 року АКБ СР «Укрсоцбанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) уклали договір кредиту №38-05/3/87. АКБ СР «Укрсоцбанк» 14.06.2010 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування АКБ СР «Укрсоцбанк» в ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10.08.2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого з 15 жовтня 2019 року є АТ «Альфа Банк». Відповідно до кредитного договору, позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах що передбачені договором. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит. У порушення умов договору, позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 08.06.2021 року має заборгованість: за кредитом - 9317,03 дол. США (253351,47 грн. за курсом НБУ на дату розрахунку); за відсотками - 13975,62 дол. США (380029,47 грн. за курсом НБУ на дату розрахунку), що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідно до умов договору позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умов, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно до Постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі №204/7584/16-ц, встановлено: «Відповідно до частин першої, другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом може бути збільшений у договорі». З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором №38-05/3/87 від 07.08.2006 року між кредитором та іпотекодавцем - [PERSON] укладено іпотечний договір №38-02/777 від 07.08.2006р., відповідно до якого останній передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 210000,00 грн. на дату укладання договору іпотеки. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №253331239 віл 19.04.2021р. на сторінках 1-2 зазначено, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гритчин В.І. засвідчив свідоцтво про право на спадщину серія та номер: 105 від 26.03.2021р. згідно якого [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] . Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюються ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки. Отже, враховуючи вищезазначене іпотекодавцем є відповідач [PERSON] . Всі права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, перейшли до [PERSON] . Відповідно до Закону України «Про іпотеку», іпотека- це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з якою іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Визначення іпотеки міститься і у ст. 575 ЦК, згідно з якою іпотека - це застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до п. 9 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Договору іпотеки; у інших випадках передбачених законодавством України. Відповідно до Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, шляхом позасудового врегулювання, яким вважається застереження, що міститься у Іпотечному договорі або на підставі окремого договору, який може бути укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем з урахуванням вимог чинного законодавства України. Відповідно до ч. 6 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 ЗУ «Про іпотеку». Згідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 по справі №235/3619/15-ц, встановлено: «Виходячи зі місту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою передбаченою частиною шостою ст. 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. З урахуванням наведеного, Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії, лише не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень». Ухвалою суду від 12.07.2021 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. 06.10.2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. 06.10.2021 року до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачає, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що 07 серпня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», з 15.10.2019 правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] (померла [INFO] ) було укладено Договір про надання невідновлюваної кредитної лінії №38-05/3/87 (надалі Договір), відповідно до якого позивач надав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту в сумі 10600,00 доларів США. Відповідно до умов Договору, [PERSON] зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором. В забезпечення вимог за договором, 07.08.2006 між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] (спадкоємцем якої є відповідач), укладено Іпотечний договір №38-02/777, відповідно до якого остання передала Банку в іпотеку однокімнатну кварту №126 по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані порушенням [PERSON] (померла [INFO] ), своїх зобов`язань за кредитним договором №38-05/3/87 від 07.08.2006, який укладено між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] . При цьому, позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, внаслідок спливу строку позовної давності. Відповідач зазначає, що Позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за кредитом та процентів, нарахованих у межах строку кредитування, який сплив 27 лютого 2018 року. У пункті 4.4. кредитного договору №38-05/3/87 визначено, що у випадку невиконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Отже, сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання факт виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та така зміна строку кредитування не залежить від волевиявлення однієї зі сторін. Зі змісту долученого розрахунку вимог банку вбачається, що останній платіж за тілом кредиту позичальником здійснено 17.12.2008 та у розрахунку заборгованості відображено прострочення заборгованості, починаючи з 26.12.2008. На підставі пункту 4.4 кредитного договору строк користування кредитом припинився достроково 25.03.2009 (26.12.2008 + 90 календарних днів), а тому починаючи з 26.03.2009 у [PERSON] виник обов`язок перед банком повернути останньому всю суму кредиту та сплатити проценти. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 24.06.2015 заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №753/4102/15-ц задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором 38-05/3/87 від 07.08.2006 та стягнуто на користь банку заборгованість в розмірі 17492,02 долари США. Відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/4102/15-ц від 10.03.2015 ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовною заявою, яка зареєстрована за вх. №9981 від 26 лютого 2015 року. Згідно із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Таким чином, банк, звернувшись у лютому 2015 року до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором №38-05/3/87 від 07 серпня 2006 року змінив строк виконання зобов`язання та повернення кредиту в повному обсязі, з цього моменту почав свій перебіг строк позовної давності. Новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову. Вказаний висновок викладений Верховим Судом у постанові від 23.05.2018 року в справі №663/2070/15-ц. Оскільки новий строк позовної давності почав свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову, а саме 27 лютого 2015 року, тому трирічний строк позовної давності щодо пред`явлення банком вимоги про повернення боргу за кредитом та нарахованими процентами сплив 27 лютого 2018 року. Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Таким чином, оскільки АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося із позовом лише 30.06.2021, тобто зі спливом більше шести років, що є підставою для відмови в задоволенні позову, враховуючи очевидний пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивачем не надано доказів ва підтвердження видачі Траншів Кредиту позичальнику. Згідно п. 2.1. Договору надання Траншів Кредиту на цілі, визначені п 1.2 цього Договору, проводиться шляхом надання готівкових коштів з позичкового рахунку № [NUMBER] в Московському відділенні Київської філії АКБ «Укрсоцбанк» в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату оплати. Згідно п. 2.2. Договору моментом (днем) надання кредиту вважається день надання готівкових коштів позичкового рахунку в сумі відповідного Траншу кредиту. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц). У цій постанові зазначається, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Відповідач зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт видачі кредиту за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №38-05/3/87 в сумі 10600 доларів США. Більш того, Позивачем не надано копій первинних документів, на підставі яких можна визначити обсяг виданих кредитних коштів, погашення кредиту та сплату процентів по кредиту, а також не надано заяву про видачу готівки (яка засвідчує отримання позичальником коштів). Таким чином, Позивачем документально не підтверджено надання коштів позичальнику з позичкового рахунку в сумі відповідного Траншу. Позивачем не надано доказів передачі йому, як новому кредитору відповідних документів, що підтверджують право вимоги до боржника. На підтвердження своїх прав, як правонаступника майнових прав АТ «Укрсоцбанк», позивачем було надано наступні документи: копія договору про надання кредитної лінії від 07.08.2006, іпотечний договір №38-02/777, статут АТ «Альфа-Банк», виписка з ЄДР АТ «Альфа-Банк», розрахунок вимоги банку станом на 08.06.2021. Проте до позовної заяви не було надано жодного документу щодо передачі саме даної кредитної заборгованості [PERSON] , її розмір, станом на дату передачі, інші істотні умови (в тому числі право на нарахування відсотків, штрафних санкцій, стягнення боргу, тощо). Позивачем не надано доказів передачі йому, як новому кредитору відповідних документів, що підтверджують право вимоги до боржника. Позивачем не долучено протокол позачергових загальних зборів АТ «Альфа-Банк» від 15.10.2019, згідно якого було погоджено підписання передавального акту та інші питання, у зв`язку з приєднанням АТ «Укрсоцбанк», а також не надано рішення єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 про затвердження передавального акту. Таким чином, з поданого позивачем позову та доданих документів до нього, боржником вбачається відсутність передання первинних бухгалтерських документів, які засвідчують наявність у [PERSON] боргу, тобто доказу переходу прав. Вказаними документами, зокрема, є кредитна справа - оригінал кредитного договору, договорів забезпечення, відповідні платіжні документи щодо виконання зобов`язання, відповідні рішення суду по даному зобов`язанню, тощо. Позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та при цьому необґрунтовано та безпідставно вказано розмір кредитної заборгованості за договором №38-05/3/87 в розмірі 23292,65 доларів США із зазначенням її складових, як це передбачено ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У пункті 42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому вказано, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам ст. 39 Закону У країни «Про іпотеку». Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. Позивачем не зазначено про наявність заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі №753/4102/15-ц, яким стягнуто заборгованість за кредитом 38-05/3/87 від 07.08.2006 в розмірі 17492,02 долари США. Вказане судове рішення набрало законної сили. Відповідно до вимог частини другої ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 України. З огляду на викладене, Відповідач зазначає, що після використання Позивачем права вимоги дострокового стягнення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, та сплати процентів, підстави для продовження нарахування процентів за користування кредитом відсутні. 06.10.2021 року до суду надійшла окрема заява сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. 24.01.2022 року до суду надійшли заперечення представника позивача на клопотання про закриття провадження у справі. 24.01.2022 року до суду надійшли заперечення представника позивача на заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою суду від 15.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 15.08.2022 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, направлена на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідача судова повістка повернулась до суду без вручення адресату, що суд визнає належним повідомленням відповідача про час та місце розгляду справи у відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 07.08.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №38-05/3/87, згідно якого кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом - «Кредит», на умовах, визначених цим договором. Надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за тестом кожна частина окремо - «Транш», а у сукупності - «Транші», зі сплатою 13,0 процентів річних та комісії за відкриття позичкового рахунку в розмірі 1,0 відсотка від суми максимального ліміту по курсу НБУ на день оплати, в межах максимального ліміту заборгованості до 10600,00 доларів США, з наступним порядком надання Траншів кредиту: видача кредитних коштів проводитиметься протягом перших шести місяців з дати підписання кредитного договору; погашення траншів кредиту буде здійснюватися в наступному порядку до 25-го числа кожного місяця починаючи з березня 2007 року з кінцевим терміном погашення всіх траншів кредиту до 06.08.2021 року на умовах, визначених цим договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст.ст. 546, 574 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. 07.08.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір №38-02/777 згідно якого, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання [PERSON] , надалі за текстом - «позичальник», зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №38-05/3/87 від 07.08.2006 року, укладеним між іпотекодержателем та позичальником, надалі за текстом - «Основне зобов`язання», нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] (предмет іпотеки). Відповідно до положень ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.04.2021 року щодо об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] : - 26.03.2021 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №105 виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гритчин В.І.; - у розділі «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень» міститься запис від 07.08.2006 року про обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, обтяжувач - АТ «Альфа-Банк» - 16.12.2019 року відбулись зміни щодо даних іпотеки за іпотечним договором від 07.08.2006 року, а саме: іпотекодержателя АКБ «Укрсоцбанк» змінено на іпотекодержателя АТ «Альфа-банк»; - також наявний запис від 02.11.2005 року про державну реєстрацію обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно на підставі договору іпотеки №4064к від 02.11.2005 року та також наявні дані про внесення 16.12.2019 року змін, обтяжувач - АТ «Альфа-Банк». Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. За змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. У матеріалах справи наявні копії вимог позивача №1192 від 10.06.2021 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] про усунення порушень та про добровільне виселення, і на підтвердження фактичного направлення цих вимог позивач додав до свого позову копії фіскальних чеків від 11.06.2021 року. Згідно з розрахунком вимог банку у зв`язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованості за кредитним договором №38-05/3/87 від 07.08.2006 року, станом на 08.06.2021 року загальна сума заборгованості становить 23292,65 дол. США, з яких: заборгованість за кредитом - 9317,03 дол. США, заборгованість за відсотками - 13975,62 дол. США. За змістом п/п 2 п. 1.2. розділу 1 Статуту АТ «Альфа-Банк» затвердженого 21.11.2019 року, зареєстрованого 26.11.2019 року, банк створений у формі акціонерного товариства та є правонаступником всього майна, прав і обов`язків Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на підставі передавального акту (затвердженого рішенням єдиного власника АТ «Укрсоцбанк» (рішення від 15.10.2019 року) та рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» (протокол №4/2019 від 15.10.2019 року), у відповідності до якого АТ «Альфа-Банк» були передані все майно, права та зобов`язання АТ «Укрсоцбанк», яке було стороною згідно з договором про створення Республіканського акціонерно-комерційного банку соціального розвитку від 14.09.1990 року в організаційно-правовій формі відкритого акціонерного товариства на базі установ Житлосоцбанку СРСР від 31.10.1990 року з найменуванням Республіканський акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», який змінював назву на АКБ СР «Укрсоцбанк», на ПАТ «Укрсоцбанк» та на АТ «Укрсоцбанк». Статтями 512, 514 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 105, 106 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. Із матеріалів справи вбачається, що позичальник [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року у справі №753/4102/15, яке згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень не оскаржувалось і відповідно набрало законної сили, задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором 38-05/3/87 від 07.08.2006 року в розмірі 17492,02 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 25.01.2015 року становить 277588,60 грн. У вказаному рішенні суду зазначено наступне: Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов`язання за Договором виконав належним чином, що підтверджується заявами на видачу готівки від 07 серпня 2006 року на суму 8500,00 доларів США, що еквівалентно 42925,00 грн.; від 16 серпня 2006 року на суму 500,00 доларів США, що еквівалентно 2525,00 грн.; від 31 серпня 2006 року на суму 500,00 доларів США, що еквівалентно 2525,00 грн.; від 11 жовтня 2006 року на суму 1000,00 доларів США, що еквівалентно 5050,00 грн.(а.с 16-19). Однак, Відповідачем після отримання кредитних коштів не виконано зобов`язань, визначених Договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, що підтверджується розрахунком суми заборгованості по Кредитному договору (а.с.10-15). Згідно розрахунку вимог банку у зв`язку з неповернення відповідачем кредитної заборгованості за кредитним договором 38-05/3/87 від 07 серпня 2006 року, сума отриманих коштів відповідачем складає - 10500,00 доларів США; сума повернених відповідачем грошових коштів в валюті по тілу кредиту позивачу складає 704,87 доларів США, що в сумі складає заборгованість за кредитом 9795,03 доларів США: сума заборгованості за відсотками - 6163,31 доларі в США; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 913,83 доларів США; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 1097,84 доларів США.(а.с. 10-15). На виконання вимог Кредитного договору, позивач 01 жовтня 2014 року направив Відповідачу Вимогу про дострокове виконання зобов`язань за Кредитним договором №38-05/3/87 від 07 серпня 2006 року, укладеним між ПАТ "Укрсоцбанк" та відповідачем (а.с. 8, 9). Однак, вимогу Позивача щодо дострокового повернення кредиту Відповідач залишив без уваги. В зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання за Кредитним Договором сума його заборгованості за Договором становить 17492,02 доларів США, що згідно курсу НБУ, становить 277588,60 грн., що складає: сума заборгованості за кредитом - 9317,03 доларів США, що згідно курсу НБУ становить - 147856,10 грн.; сума заборгованості за відсотками - 6163,31 доларів США, що згідно курсу НБУ становить - 97808,36 грн; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 913,83 доларів США, що згідно курсу НБУ становить - 14502,05 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 1097,84 доларів США, що згідно курсу НБУ становить - 17422,09 грн., що є в межах позовних вимог. Будь-яких доказів на спростування наданого Позивачем розрахунку заборгованості Відповідач суду не надав, як і не надав доказів щодо належного виконання ним умов кредитного договору. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором 38-05/3/87 від 07 серпня 2006 року в розмірі 17492,02 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 277588,60 грн. Частинами 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності (спеціальне майнове право) на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ст. 35 Закону України «Про іпотеку»). Заперечуючи проти задоволення позову відповідач, зокрема, посилається на те, що відсутні докази на підтвердження отримання позичальником кредитних коштів, однак дійсне отримання позичальником траншів та їх розмір встановлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року у справі №753/4102/15, на яке посилається і сам відповідач у відзиві на позовну заяву. Також суд не погоджується із тим, що відсутні докази передачі АТ «Альфа-Банк» вимог по кредитній заборгованості позичальника [PERSON] , оскільки наявність такої передачі та правонаступництва позивача за попереднім кредитором АТ «Укрсоцбанк» у достатній мірі підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.04.2021 року щодо об`єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , наведеним вище змістом Статуту АТ «Альфа-Банк» з урахуванням також положень ст.ст. 512, 104, 106 ЦК України. Крім того, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, 30.11.2020 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі №753/4102/15 було постановлено ухвалу, яка не оскаржувалась та відповідно набрала законної сили, про задоволення заяви АТ «Альфа-Банк», якою замінено сторону виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по цивільній справі №753/4102/15 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме стягувача з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк». У цій ухвалі суду встановлено правонаступництво АТ «Альфа-Банк», зокрема щодо кредитної заборгованості позичальниці [PERSON] . Позовна заява та її резолютивна частина містять всі необхідні дані, передбачені ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Поряд із цим, суд погоджується з позицією сторони відповідача щодо незаконності нарахування відсотків за користування кредитом після перенесення кредитодавцем кінцевої дати повернення кредитних коштів ураховуючи наявність рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року у справі №753/4102/15. Вказаним рішення суду було стягнуто, зокрема, суму виданого кредиту в розмірі 9317,03 долара США та суму заборгованості за відсотками у розмірі 6163,31 доларів США. При цьому, прохаючи звернути стягнення на предмет іпотеки у цьому спорі позивач вказує, що сума заборгованості становить 23292,65 доларів США, з яких заборгованість за кредитом 9317,03 доларів США та заборгованість за відсотками - 13975,62 долара США. Зміст наявного в матеріалах справи рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року свідчить про те, що позивач достроково стягнув увесь виданий позичальнику кредит та виниклу по ньому заборгованість, зокрема нараховані проценти за користування кредитом в сумі 6163,31 доларів США. При цьому, із поданого стороною позивача розрахунку заборгованості вбачається, що розмір процентів за користування кредитом банк продовжив нараховувати і після ухвалення вказаного рішення, що призвело до збільшення розміру відсотків до 13975,62 доларів США. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 суд касаційної інстанції зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Пред`явивши до позичальника позов про стягнення заборгованості за кредитом та стягнувши його за рішенням суду, банк в подальшому позбавлений права нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а права позивача у даному випадку можуть бути захищені шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Отже, щодо суми заборгованості, яка заявлена позивачем для здійснення звернення стягнення на предмет іпотеки, з урахуванням складових такої заборгованості, що наведені у позові, належно доведеною є сума заборгованості за кредитом в розмірі 9317,03 доларів США та сума заборгованості за відсотками в розмірі 6163,31 долари США, що загалом становить 15480,34 долари США. Поряд із цим, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності за заявою сторони відповідача, з огляду на наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). ПАТ «Укрсоцбанк» скористалось правом, що передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України, та звернулось з позовом про дострокове стягнення кредиту до Дніпровського районного суду м. Києва, чим змінило порядок, умови і строк виконання зобов`язань за кредитним договором. На час звернення з таким позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості вважається, що настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі. Позивач використав право вимагати дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та інших платежів за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Відповідно правового висновку, зазначеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України "Про іпотеку"). У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16 зроблено висновок, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actioinpersonam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actioinrem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки "піддається" впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Вчиненням позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не переривається позовна давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, з огляду на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явило вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, банк як кредитор, у порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України у 2014 році змінив строк виконання основного зобов`язання та був зобов`язаний пред`явити позов до майнового поручителя (іпотекодавця), протягом трьох років від дати порушення позичальником дострокової вимоги за договором кредиту. Згідно п. 4.1. Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, на підставі договору іпотеки виникла вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до іпотекодавця (майнового поручителя), що є відмінною від вимоги про стягнення заборгованості та виникла не з кредитного договору, а саме із договору іпотеки. У відповідності до положень договору іпотеки сторони не передбачили умов про збільшення строку позовної давності, таким чином підлягає до застосування загальний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України. Отже, право на звернення стягнення на предмет іпотеки у позивача виникло з моменту невиконання основного зобов`язання за зміненим строком його виконання на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України. У рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року зазначено, що на виконання вимог кредитного договору, позивач 01.10.2014 року направив позичальнику вимогу про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором №38-05/3/87 від 07.08.2006 року, яку позичальник залишив без уваги. При цьому, із цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся у липні 2021 року, тобто майже через сім років і навіть ураховуючи п. 20 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей строк становить більше п`яти років, що вказує на сплив строку позовної давності, що у свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову. Вивчивши заяву сторони позивача із запереченнями щодо застосування строків позовної давності суд вважає її обґрунтування безпідставним та не вбачає підстав для визнання поважними причин пропущення строку, з огляду на наступне. Пояснення позивача про те, що виконавчий лист виданий на примусове виконання рішення суду від 24.06.2015 року перебував на виконанні, але залишився не виконаним, тому банку був змушений звернутись до суду із позовом до майнового поручителя, суд до уваги не приймає, оскільки такі обставини жодним чином не створювали для позивача непереборної сили для звернення до суду. Доводи про те, що кінцевим терміном погашення кредиту є 06.08.2021 року і договір іпотеки діє до припинення основного зобов`язання жодним чином не вливає на висновок суду про застосування наслідків спливу строку позовної давності, адже банк скористався своїм правом дострокового стягнення кредиту, чим переніс строк його повернення, а закінчення строку позовної давності не є припиненням дії іпотечного договору. Посилання позивача на практику Верховного Суду жодним чином не стосується обставин справи у цьому спорі, адже в ньому суд не вирішує питань про припинення зобов`язань. Припинення зобов`язання та застосування наслідків спливу строку позовної давності є різними правовими категоріями, а питання щодо права кредитора нараховувати проценти за користування позикою після її дострокового стягнення вирішене Великою Палатою Верховного Суду про що йшлося вище. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed