Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

06 травня 2021 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14 липня 2017 року між сторонами було укладено договір позики № 14/07/17-1, предметом якого було передання у власність відповідача грошових коштів у розмірі 133 297,00 грн, що за курсом НБУ (1 долар США = 25,96863 грн) на день укладання цього договору еквівалентно 5 133,00 дол. США. Строк повернення відповідно до договору позики становив не пізніше 14 жовтня 2017 року включно. Однак, станом на день пред`явлення позову відповідач не виконала свого грошового зобов`язання за договором позики та не повернула позивачу грошову суму позики в повному розмірі, у зв`язку з чим [PERSON] просить стягнути із [PERSON] 41 388,17 грн - основної суми позики та 163 778,73 грн - неустойки за порушення умов виконання зобов`язання, виходячи з п. 10 договору позики, нараховану в розмірі 1 % за кожен день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості. Ухвалою судді від 07 липня 2021 року відкрито провадження в справі та призначено судове засідання з розгляду справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 22 вересня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Селівончик А.І. надійшов відзив на вказану позовну заяву, з якого вбачається, що остання не заперечує щодо укладення договору позики, однак просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що сума здійснених відповідачем платежів за договором позики значно перевищує суму отриманих від позивача коштів; пред`явлена до стягнення сума заборгованості за договором позики не відповідає вказаній [PERSON] у вимозі від 10 липня 2020 року; розмір неустойки значно перевищує суму збитків позивача та є значно завищеним; позивачем у позовній заяві взагалі не обґрунтовано наявність заборгованості та її розмір. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на мотиви, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідачка та її представник в судовому засіданні, проти позову заперечили, та просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, а також заперечення відповідача та її представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 14 липня 2017 року між сторонами укладено договір позики № 14/07/17-1, відповідно до п. 1 якого позикодавець (позивач) передає у власність позичальника ( [PERSON] ,) грошові кошти в сумі 133 297,00 грн, що еквівалент за курсом НБУ на день укладення цього договору 5 133,00 дол. США, які позичальник зобов`язується повернути у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати 5 133,00 доларам США за курсом НБУ на дату здійснення платежу не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 14 жовтня 2017 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Сума позики встановлена до п. 1 даного договору отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі (п. 2 договору позики № 14/07/17-1 від 14 липня 2017 року) Згідно з п. 5 оспорюваного договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору, відповідно до Графіка повернення позичальником грошових коштів: 6 777,81 грн, еквівалент 261,00 доларів США - до 14 серпня 2017 року включно;6 777,81 грн, еквівалент 261,00 доларів США - до 14 вересня 2017 року включно; 119 741,38 грн, еквівалент 4 611,00 доларів США - до 14 жовтня 2017 року включно. Також судом з`ясовано, що 16 березня 2019 року відповідачем власноручно написано боргову розписку, в якій [PERSON] зазначила про отримання від позивача в борг суми грошових коштів у розмірі 196 127,80 грн, які остання зобов`язалась повернути до 14 червня 2019 року включно. Крім того, додатковою угодою від 16 березня 2019 року до договору позики № 14/07/17-1 від 14 липня 2017 року, внесені зміни до суми грошових коштів, переданих у власність, встановивши їх у розмірі 196 127,80 грн (еквівалент 7 260,00 доларів США за курсом НБУ (1 долар США= 27,014849 грн)), які відповідач зобов`язується повернути не пізніше 14 червня 2019 року (п. 1), відповідно до графіка повернення позичальником грошових коштів: 11 346,24 грн, еквівалент 420,00 доларів США - до 14 квітня 2019 року включно; 11 346,24 грн, еквівалент 420,00 доларів США - до 14 травня 2019 року включно; 173 435,32 грн, еквівалент 6 420,00 доларів США - до 14 червня 2019 року включно (п. 5), а також встановлено забезпечення виконання позичальником зобов`язань за цим договором за рахунок предмета застави (п. 6). Відповідно до заявлених позивачем вимог: основна заборгованість становить [PERSON] становить 41 388,17 грн, а неустойка за період з 30 квітня 2020 року по 29 квітня 2021 року становить 163 778,73 грн. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту прав визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи наведені обставини, норми закону, позивач зобов`язаний довести належними і допустимими доказами порушення його прав відповідачем, виникнення зобов`язання між нею і відповідачем щодо повернення коштів в сумі 205 16,90 грн. Тобто, повинна бути підтверджена основна заборгованість [PERSON] на суму 41 388,17 грн, а також неустойка за період з 30 квітня 2020 року по 29 квітня 2021 року в розмірі 163 778,73 грн. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Поряд із цим, наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає заявленим позивачем вимогам, оскільки вказаним розрахунком Як вбачається з правового висновку Верховного Суду зробленого у постанові в справі №755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18) від 23 січня 2018 року, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за договором позики), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Як вбачається з матеріалів справи, наданий позивачем розрахунок не містить відомостей про період виникнення заявленої до стягнення суми заборгованості, не дивлячись на те, що договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, не вказано, що саме це за борг (в сумі 41 388,17 грн), при цьому зазначено, що сума заборгованості станом на 28 квітня 2020 року становить 68 839,49 грн та із вказаної суми розраховується неустойка, що прямо суперечить заявленим позовним вимогам. Крім того, в судовому засіданні представник позивача не міг належним чином обґрунтувати заявлений до стягнення розмір заборгованості, а наведені розрахунки як основної суми боргу, так і неустойки, як і дійсний та правильний розмір її обчислення - 1%, як це передбачено оспорюваним договором позики чи 0,3 % як зазначено самою [PERSON] у доданому нею та направленому відповідачу листі-повідомленні від 10 липня 2020 року, в якому підпис позивача посвідчено нотаріально, а також те, чи враховані усі суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором позики. Отже, з огляду на те, що позивачем [PERSON] не надано суду жодних вмотивованих розрахунків суми боргу та дійсної оплати боргу відповідачем, достовірності зарахування усіх коштів, і у якій сумі та на погашення якої частини боргу зараховано кошти відповідача і чи було їх зараховано в повному обсязі, суд зобов`язаний навести свій розрахунок, при зазначенні якого враховує всі надані [PERSON] підтвердження сплати заборгованості, починаючи з моменту фіксування відповідачем суми боргу в розмірі 196 127,80 грн у власноручно написаній нею розписці та додатковій угоді - станом на 16 березня 2019 року. Зокрема, з огляду на наданий позивачем розрахунок заборгованості, яким остання підтверджує неповернення коштів, суд зазначає, що [PERSON] не зараховані наступні, підтверджені відповідачем документально та сплачені [PERSON] та її чоловіком в рахунок погашення боргу за оспорюваним договором позики кошти, а саме: платежі від 30 листопада 2019 року на суму 2300,00 грн (дублікат квитанції № 67107385450691955957), від 02 грудня 2019 року на суму 2311,50 грн (дублікат квитанції № 67107385452822028363), 02 грудня 2019 року на суму 250,00 грн (дублікат квитанції № 67107385452961074740), від 08 січня 2020 року на суму 2010,00 грн (дублікат квитанції № 67107385484882131412), від 31 січня 2020 року на суму 465,00 грн (дублікат квитанції № Р24А177136804С83387), від 02 лютого 2020 року на суму 1162,00 грн (дублікат квитанції № Р24А180870431С51317), від 10 квітня 2020 року на суму 1 380,00 грн (платіжне доручення № Р24А289320822С80617), від 15 квітня 2020 року на суму 1 000,00 грн (платіжне доручення № Р24А298023347С89362), від 28 квітня 2020 року на суму 1200,00 грн (платіжне доручення № Р24А321357293С46169), від 01 травня 2020 року на суму 3 225,00 грн (платіжне доручення № Р24А326525447С03624), від 10 травня 2020 року на суму 1 343,00 грн (платіжне доручення № Р24А343172973С43729), від 04 червня 2020 року на суму 1 350,00 грн (платіжне доручення № Р24А390789809С49432), від 08 червня 2020 року на суму 1 342,00 грн (платіжне доручення № Р24А398102246С76549), від 09 червня 2020 року на суму 1 350,00 грн (платіжне доручення № Р24А398328656С26617), від 14 червня 2020 року на суму 1 350,00 грн (платіжне доручення № Р24А4092244034С78036), від 30 червня 2020 року на суму 1 350,00 грн (платіжне доручення № Р24А439748791С47807), від 13 липня 2020 року на суму 1 750,00 грн (платіжне доручення № Р24А465526597С15291), від 13 липня 2020 року на суму 1 000,00 грн (платіжне доручення № Р24А465529796С79509), від 13 липня 2020 року на суму 300,00 грн (платіжне доручення № Р24А465584935С89743),від 13 липня 2020 року на суму 500,00 грн (платіжне доручення № Р24А466147346С61456), від 15 липня 2020 року на суму 500,00 грн (платіжне доручення № Р24А4470319621С67350). Здійснення таких сплат стороною позивача жодним чином не спростовано та не оспорено. Таким чином, загальна сума неврахованих позивачем, однак сплачених [PERSON] коштів в рахунок погашення заборгова ності становить 27 438, 50 грн, а тому дійсна сума неповернутої позики, яка підлягає стягненню з відповідача становить 13 949,67 грн (41 388,17 грн - 27 438, 50 грн). Що ж стосується іншої частини заперечень сторони відповідача щодо неправильності зарахування [PERSON] низки платежів відносно еквівалента до долара США, то вони є безпідставними та судом до уваги не беруться, оскільки, як вбачається з наданих копій квитанцій всі платежі [PERSON] та її чоловіком здійснювалися у національній валюті, при цьому укладеним між сторонами договором позики та розпискою передбачається фіксація певного валютного курсу в момент їх укладення, тому в зв`язку проведенням позивачем власних обмінних валютних операцій, наведені стороною відповідача неточності зарахування є різницею між курсами купівлі та продажу валюти, що не може свідчити про неправильність зарахування сум коштів. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач у встановлений договором строк усієї суми позики не повернула. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Статтями 6 та 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, зокрема, що визначення сторонами його умов. Пунктом 10 укладеного між сторонами договору позики від 14 липня 2017 року передбачено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1 % за кожен календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості. Оскільки, позивачем неправильно визначено суму заборгованості відповідача, виходячи з якої розраховано суму неустойки (згідно з наданим розрахунком заборгованості - 68 839,49 грн), при цьому, заявлена [PERSON] до стягнення сума основного боргу в розмірі 41 388,17 грн не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а за положенням ст. 549 ЦК України та умовами договору, сума неустойки розраховується виходячи із дійсної суми основного зобов`язання за договором, суд здійснює перерахунок неустойки, та визначає її в розмірі 50 916,29 грн (13 949,67 грн/100х365 днів). Поряд із цим, за змістом ст. 551 ЦК України розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (ст.11 ЦПК України). Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Враховуючи, що неустойка за прострочення зобов`язання більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, а тому її стягнення в указаному розмірі не можна вважати таким, що відповідало б завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Ураховуючи викладене, суд, вважає, за необхідне зменшити розмір неустойки до суми простроченого боргу, що відповідає принципу пропорційності у цивільному судочинстві та визначити її в сумі 13 949,67 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial