Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з останньої на його користь 2837 доларів США 40 центів, а також понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначає про те, що з 06.10.2001 року по 16.09.2019 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. В лютому 2021 року [PERSON] подала позов про поділ майна подружжя, а саме домоволодіння на [ADDRESS] . Так, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.05.2021 року позовні вимоги було задоволено, домоволодіння визнано спільною сумісною власністю подружжя та присуджено кожному з них по 1/2 частині. При цьому [PERSON] зазначає про те, що у справі про поділ домоволодіння залишився поза увагою той факт, що таке було придбано за кредитні кошти. Так, договір купівлі-продажу домоволодіння було укладено 21.09.2004 року. В цей же день позивачем особисто було отримано кредит на купівлю цього домоволодіння та в подальшому також особисто його сплачено. Таким чином, оскільки кредитний договір був укладений в інтересах сім`ї, в той час як грошове зобов`язання ним виконано самостійно, а саме сплачено кредит в розмірі 5674,80 доларів США, позивач вважає, що на підставі ч. 1 ст. 544 ЦК України у нього виникло право зворотної вимоги до відповідача на 1/2 суми сплаченого кредиту, а саме 2837,40 доларів США. Ухвалою суду від 22.08.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 12.09.2022 року від відповідача надійшов відзив в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що кредит було погашено повністю 28.09.2009 року, тобто під час їх спільного проживання у зареєстрованому шлюбі за їх спільні кошти, так як шлюб було розірвано тільки через 10 років після повного погашення кредиту. Відтак у позивача не виникає права на зворотну вимогу (регрес) на відшкодування йому 1/2 частини сумісно сплачених ними банку кредитних коштів. 23.09.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, з якої вбачається, що позивач надав докази, що ним за особисті кошти було погашено кредит, який було використано в інтересах сім`ї, кредитні кошти було витрачено на придбання домоволодіння на [ADDRESS] . Крім того, жодного доказу своєї участі коштами або працею в набутті майна (зокрема сплати кредиту) [PERSON] суду не надала. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, її представник в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В ході судового розгляду судом встановлено, що 06.10.2001 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . В подальшому, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2019 року, шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу, а саме 21.09.2004 року, [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав домоволодіння на [ADDRESS] . Наведене також підтверджується витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 127839 від 21.09.2004 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 254273019 від 25.04.2021 року. Також судом встановлено, що 21.09.2004 року між ЗАТ «КБ Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № MKAWG000000478, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти на строк до 17.09.2009 року у розмірі 4230,00 доларів США на купівлю житла. Згідно з довідкою АТ «КБ «Приватбанк» від 08.06.2022 року № CH9DREOFILIPU6UM дата закриття кредиту 28.09.2009 року, заборгованість за кредитним договором № MKAWG000000478 від 21.09.2004 року відсутня. При цьому, відповідно до вказаного договору [PERSON] , як дружина [PERSON] , надала згоду на укладення такого договору та передачі в іпотеку належного їм на праві спільної власності майна, в тому числі і домоволодіння на [ADDRESS] . Таким чином, сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі набули у власність нерухоме майно, для придбання якого отримали кредит. З наведеного слід прийти до висновку, що кредитний договір № MKAWG000000478 від 21.09.2004 року був укладений [PERSON] в інтересах сім`ї, а відтак гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як на підставу заявленого позову позивач вказує на положення ч. 1 ст. 544 ЦК України відповідно до якої боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. При цьому [PERSON] вважає, що виконав солідарний обов`язок, який виник у зв`язку з укладенням кредитного договору № MKAWG000000478 від 21.09.2004 року самостійно за особисті кошти. В обґрунтування вказаної позиції стороною позивача представлено довідку про доходи № 02/650 від 27.07.2022 року, відповідно до якої дохід [PERSON] за період з 2004-2009 р.р. становить 61116,49 грн. У зв`язку з цим судом встановлено таке. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Внаслідок отримання грошових коштів у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18). Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначено ст. 57 СК України, серед якого заробітна плата відсутня. Натомість ч. 2 ст. 60 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Підсумовуючи слід зазначити про те, що безумовно кредитний договір був укладений [PERSON] в інтересах сім`ї, а відтак сторони у цій справі мали відповідати за таким зобов`язанням солідарно усім своїм майном. Одночасно встановлено, що зобов`язання за таким кредитним договором були виконані в період перебування сторін у цій справі в зареєстрованому шлюбі. За твердженням сторони позивача, що також не спростовано стороною відповідача, кредит був погашений особисто [PERSON] за рахунок заробітної плати. Разом з тим, у суду відсутні правові підстави вважати заробітну плату особистою приватною власністю [PERSON] . Доводи сторони позивача про те, що відповідач [PERSON] в період погашення кредиту не працювала та не надала коштів на його погашення, жодним чином також не впливають на правовий режим отриманої [PERSON] заробітної плати. При цьому судом звертається увага на те, що у 2002 році та у 2007 році, тобто в період виплати кредитних коштів, у сторін народилися діти, вихованням яких займалася відповідач [PERSON] , що свідчить про неможливість мати самостійного заробітку (доходу) в цей період. Окремо судом звертається увага на те, що визначення правового режиму майна - домоволодіння на [ADDRESS] не є предметом цього спору. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи, що кошти за кредитним договором № MKAWG000000478 від 21.09.2004 року були повернуті у період шлюбу сторін у справі, а доказів того, що позивач сплатив кредит коштами, які за своєю природою, є його особистими коштами, а не спільним майном подружжя, не встановлено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачу половину коштів, сплачених на виконання зобов`язань за вищенаведеним правочином у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed