Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

Позивач звернулась до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач є батьками дитини [PERSON] , [INFO] . Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 03.08.2022.Дитина сторін залишилась проживати з позивачем, на даний час проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Разом з тим відповідач не отримує доходу, не бере участі у житті дитини та не зацікавлений в її розвитку. Оскільки, позивачем створені найкращі умови для проживання та розвитку дитини: окрема кімната із ліжком, шафою, письмовим столом, місцем для зберігання іграшок та особистих речей, а відповідач на даний час не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, тому позивач просить визначити місце проживання дитини разом з нею за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 04.08.2022 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, наданий відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а третій особі - для подання пояснення щодо позову, а також зобов`язано третю особу надати висновок щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. 19.10.2022 у підготовче засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала повністю, просила його задовольнити. Представник третьої особи служби у справах дітей Могилів-Подільської міської ради Вінницької області у підготовче засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав повністю та не заперечував щодо його задоволення. Згідно із ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу. Частина 4 ст. 206 ЦПК України визначає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, доведений допустимими, належними та достовірними доказами, а відтак підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.10.2016, який було розірвано рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03.05.2022 (а.с. 30). В шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 12). Згідно копії довідки № 2104 про зареєстрованих у житловому будинку осіб, позивач [PERSON] та дитина [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с. 34). Як вбачається з копії виписки із медичної карти амбулаторного хворого дитина сторін [PERSON] , [INFO] , хворіє на бронхіальну астму, персистуючу, легкого ступеню. Також згідно з копією довідки № 13, виданої 13.04.2022 лікарсько-консультативною комісією КНП «Могилів-Подільський міський центр медико-санітарної допомоги» Могилів-Подільської міської ради, дитина потребує домашнього догляду (а.с. 33). З витягу з протоколу № 10 від 15.08.2022 комісії з питань захисту прав дитини при Могилів-Подільському виконавчому комітеті встановлено, що Службою у справах дітей Могилів-Подільської міської ради було здійснено акт обстеження житлово-побутових умов за адресою проживання матері [PERSON] та встановлено, що [PERSON] проживає разом з донькою у будинку батьків, який складається з трьох кімнат, коридору, кухні та ванної кімнати. В будинку чисто, в кімнаті дитини є дитяче ліжко, іграшки, робочий стіл (а.с. 62-65). Відповідно до висновку Служби у справах дітей Могилів-Подільської міської ради Вінницької області від 12.08.2022 року № 362а Служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с. 66-67). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи вік малолітньої [PERSON] , докази, надані позивачем, висновок Служби у справах дітей та позицію батька дитини, який позов визнав, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої доньки з матір`ю, яка фактично проживає з нею, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку із станом здоров`я, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Таким чином, судом встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, а тому з урахуванням визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, позивач просить визначити місце проживання дитини за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зазначення у рішенні суду конкретної адреси, за якою дитина має проживати з позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду із даним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією код 0.0.2607228066.1 від 14.07.2022 (а.с. 5). Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у сумі 496,20 грн., сплаченого при поданні позову, а судовий збір в сумі 496,20 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved