Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

в позові вказано, що 22.07.1997 року сторони зареєстрували шлюб. Протягом останніх декількох років між сторонами зникло взаєморозуміння, а стосунки - розладилися. Вже тривалий час кожен з сторін живе окремим життям. Погляди сторін на життя та інтереси дуже різні. Відповідач не проявляє інтересу до сімейного життя та не налаштований на його добробут. Відповідач припинив спільно з позивачкою будувати сімейні відносини. А тому сім`я фактично припинила своє існування. Позивачка не бажає знаходитись із відповідачем у шлюбних відносинах. Від шлюбу з відповідачем мають двох неповнолітніх дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Діти проживають з відповідачем. Вважає, що слід визначити місце проживання дітей з батьком. Дане рішення прийняте сторонами спільно, у зв`язку з тим що позивачка вирішила переїхати на постійне місце проживання у Сполучені Штати Америки. Проживання дітей разом з відповідачем, відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дітей сторін. Спір щодо цього з відповідачем відсутній. Позивачка просила про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком. Відповідач подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій визнав позовні вимоги. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Сторони одружились 22.07.1997, про що 22.07.1997 зроблено відповідний запис №842. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданими позивачкою копіями свідоцтва про народження дітей. В п. 2 ст. 104 СК України вказано, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В п. 3 ст. 105 СК України вказано, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з ч.5 ст.55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Згідно ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За нормами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач визнав позов, вимоги позивачки щодо розірвання шлюбу обґрунтовано належними правовими підставами. Таким чином, позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Позивачка в позові зазначила, що діти проживають з відповідачем. Вважає, що слід визначити місце проживання дітей з батьком. Дане рішення прийняте сторонами спільно, у зв`язку з тим, що позивачка вирішила переїхати на постійне місце проживання у Сполучені Штати Америки. Проживання дітей разом з відповідачем, відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дітей. Спір щодо цього з відповідачем відсутній. Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Сторони не просили про залучення до участі у справі органу опіки та піклування. Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.1 та ч.2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. Спору щодо місця проживання дітей сторін немає. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України). Вирішуючи питання про розірвання шлюбу та залишаючи дітей разом з батьком, суд лише констатує, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу. Відсутність спору має наслідком залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 200//952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809-св21). При цьому, суд звертає увагу, що можливість залишення дитини проживати з одним з батьків при розірванні шлюбу, не є тотожним вимозі про визначення місця проживання дитини, розгляд якої судом можливий лише за наявності спору. Наведене також відповідає правовим висновкам, що викладені Верховним Судом у постанові від 22.12.2021 у справі № 339/143/20. Неповнолітній дочці сторін [PERSON] , [INFO] , виповнилося 17 років, а тому вона вправі вільно обирати собі місце проживання. Частиною 3 ст.160 СК України передбачено - якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Тобто, з досягненням чотирнадцятирічного віку у дитини з`являється право визначати самостійно своє місце проживання. Сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання малолітньої дитини у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам ст.161 СК України, а на даний час спору щодо місця проживання малолітнього сина сторін немає. Таким чином, позов в частині визначення місця проживання дітей задоволенню не підлягає. Дане судове рішення не складає правову підставу для перетину державного кордону України під час правового режиму воєнного стану. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд, -

Outcome: partial