Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

17.12.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] . 18.02.2021 [PERSON] уточнив позов. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12.08.2011 між ним та відповідачем укладено шлюб, від якого народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 02.04.2018 шлюб розірвано та стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини. Відповідно до довідки, виплати по аліментам склали 121 687,78 грн за період з серпня 2019 по вересень 2020 року. Заборгованість за період з 31.08.2017 по 18.11.2020 відсутня. Відповідач регулярно отримувала аліменти на утримання дитини, проте участі в утримання дитини не бере. Аліментами розпоряджається на власний розсуд. 19.07.2016 [PERSON] надала згоду на виїзд на постійне місце проживання до Італії дитини. 14.09.2017 дитина перетнула кордон України на виїзд. [PERSON] має діагноз мінімальна мозкова дисфункція, синдром збудження з дефіцитом уваги, затримка мовлення розвитку, рекомендовано нагляд невролога та логопеда за місцем проживання. [PERSON] перебував під наглядом лікарів, в останнє звертався до лікаря 06.04.2017, звернення дитини до лікаря відбулось у присутності матері. На теперішній час [PERSON] проживає у сім`ї [PERSON] та перебуває на її утриманні. Дитина у навчальному році 2020/2021 зарахований та відвідує перший клас. [PERSON] знаходиться на законних підставах на території Італійської Республіки. Батько систематично підтримує стосунки з дитиною по телефону та відеозв`язку, надсилає подарунки, цікавиться станом здоров`я. Мати жодним чином участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, особливої уваги відповідач дитині не приділяла з народження, хоча дитина потребує постійного лікування та догляду. Відповідач не бажала опікуватись дитино та залишила сина на утримання своєї матері [PERSON] , з того часу лікуванням дитини не займалась, медичних рекомендацій не виконувала. Відносин з дитиною не підтримує з 2018 року. [PERSON] зверталась до відповідача з проханням надавати матеріальну допомогу, надсилати аліменти, отримані від позивача, проте відповідач матеріальної допомоги не надає. [PERSON] не сприймає матір`ю [PERSON] та має прив`язаність до [PERSON] . У зв`язку з чим позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітнього [PERSON] , припинити стягнення аліментів з [PERSON] 30.11.2021 від третьої особи [PERSON] засобами поштового зв`язку надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вона є матір`ю відповідачки. Впродовж тривалого часу проживає на території Італії. 14.09.2017 [PERSON] прибула у гості до Італії разом з онуком. [PERSON] має ряд захворювань, у зв`язку з чим потребує особливого догляду. Дочка скаржилась, що лікарі до яких вона зверталась не можуть встановити діагноз і тому вона запропонувала обстежитись в Італії. Дочка не бажала піклуватись про сина, тому прийняла рішення залишити сина в Італії. У дочки погіршились стосунки з чоловіком. Вона (третя особа) погодилась на деякий час залишити онука у себе, доки дочка вирішить свої питання. Крім того, спостерігала відсутність материнських почуттів з боку дочки до [PERSON] , вона не піклувалась про нього, ігнорувала потреби. В подальшому [PERSON] повернулась до України та припинила спілкування з дитиною, інтересу до сина не проявляла. Їй стало відомо, що [PERSON] , отримує аліменти від колишнього чоловіка, звернулась з проханням надавати аліменти на утримання [PERSON] , але [PERSON] відмовила. З 2017 [PERSON] піклується про дитину, відвідує лікарів, займається вихованням та забезпеченням здобуття освіти. Допомогу по вихованню сина надає батько дитини, постійно спілкується з сином по телефону, надає кошти та подарунки. У липні 2019 [PERSON] наполягла, щоб [PERSON] приїхала до Італії, з метою спонукання її до участі у житті дитини та вирішення питань організації здобуття освіти, запропонувала взяти участь у вихованні дитини, проте це викликало обурення. [PERSON] категорично відмовилась від виховання дитини та повернулась до України. З 2019 року [PERSON] не бачила сина та припинила зв`язок. У травні, на підставі рішення суду, [PERSON] отримала опіку над [PERSON] . У зв`язку з чим [PERSON] просила позов задовольнити. 30.09.2022 від Департаменту служб у справах дітей надійшов лист від 30.09.2022 №698/0/202-22, у якому зазначено, що Департамент не має можливості надати суду обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , у зв`язку з тим, що малолітній не проживає на території м. Харкова. Позивач у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, звернулась з заявою про розгляд справи у її відсутність. Третя особа Департамент служб у справах дітей звернулись з заявою про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції, актовий запис №26 (а.с. 31). 01.08.2017 [PERSON] та [PERSON] надали згоду один одному та бабі [PERSON] на багаторазові тимчасові поїздки за кордон до Республіки Італія у період з 10.09.2017 по 10.09.2018 [PERSON] (а.с. 23). 19.07.2016 [PERSON] надав згоду [PERSON] на виїзд на постійне місце проживання до Республіки Італії (а.с. 24). З листа Головного центру обробки спеціальної інформації від 03.12.2020 вбачається, що [PERSON] 14.09.2017 перетнув кордон України (а.с. 29). Довідкою КНП «Міська дитяча поліклініка №4» від 04.12.2020 №01-15/772-20 підтверджується, що [PERSON] перебував під наглядом лікарів - фахівців з 12.01.2017 по 06.04.2017. [PERSON] звертався 06.04.2017 до лікаря - педіатра та 13.01.2017 до лікаря - невролога. Звернення дитини до лікарів відбулось у присутності матері. Надати інформацію про стан здоров`я дитини на теперішній час неможливо, у зв`язку з тим, що з квітня 2017 року хлопчик до лікарів не звертався (а.с. 32). З наданої позивачем копії виписки медичної картки амбулаторного хворого вбачається, що [PERSON] має діагноз мінімальна мозкова дисфункція, синдром збудження з дефіцитом уваги, затримка мовлення розвитку (а.с. 33). Позивачем надано довідку Державної об`єднаної шкільної установи у Доліанова Республіка Італія, з якої вбачається, що [PERSON] зарахований та відвідує перший клас (а.с. 35). [PERSON] , [INFO] має Європейську картку медичного страхування, про що свідчить довідка видана Міністерство охорони здоров`я Італійської Республіки (а.с. 37). Штаб - квартирою поліції м. Кальяні іміграційної служби Італійської республіки видано [PERSON] картку проживання члена сім`ї (а.с. 41). З наданої позивачем медичної документації вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку у лікарнях Італійської Республіки (а.с. 46-48, 55, 56, 58-59,60). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18), вказано, що: «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Аналізуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого та винного нехтування матір`ю своїми обов`язками відносно дитини. Надана позивачем заява, у якості доказу, про надання дозволу на виїзд за межі України [PERSON] свідчить лише про те, що матір та батько надали згоду один одному, а також бабі, для тимчасового виїзду за межі України дитини. В свою чергу матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] надала згоду на виїзд [PERSON] для постійного проживання за межі країни. Окрім того, позивачем не доведено, що надання дозволу на виїзд за межі країни свідчить саме про невиконання матір`ю батьківських обов`язків. Також матеріали справи не містять доказів щодо жорстоко поводження [PERSON] з дитиною; того, що [PERSON] є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва; засуджена за вчинення умисного злочину щодо дитини. Більш того, як вбачається з наданих пояснень баби дитини [PERSON] , [PERSON] приїхала до Італії з дитиною саме для проходження медичного огляду [PERSON] , для встановлення правильного діагнозу, оскільки, на думку матері, правильний діагноз встановлений не був. З зазначених пояснень баби [PERSON] також вбачається, що вона сама запропонувала залишити [PERSON] з нею в Італії, оскільки [PERSON] потрібно було вирішити свої питання, пов`язані з ускладненням стосунків з чоловіком. Надане позивачем рішенням суду з питань неповнолітніх у Кальярі Італії від 10.05.2019, яким передано неповнолітнього [PERSON] під опіку баби з материного боку, на ім`я [PERSON] (а.с. 64-65), не може бути належним доказом невиконання [PERSON] батьківських обов`язків, оскільки на ньому не проставлений апостиль компетентним органом Італійської Республіки. Отже, надані позивачем документи, на підтвердження позовних вимог, свідчать лише про те, що дитина [PERSON] , на теперішній час, перебуває у належних умовах, проходить лікування, проте жодним чином не підтверджують неналежного виконання [PERSON] її батьківських обов`язків. За правилами ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Разом з тим, Департаментом служб у справах дітей не подано письмового висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки малолітній [PERSON] не проживає на території міста Харкова. Як вбачається з довідки - розрахунку, складеної 18.11.2020 головним державним виконавцем Луганського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] (а.с. 18). За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.179 Сімейного кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, нормами Сімейного кодексу України передбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, дитина проживає з батьком і він повністю її утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. При цьому обов`язок платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Отже, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Разом з тим, позивачем [PERSON] не надано доказів того, що аліменти , які з нього стягуються на користь [PERSON] на утримання дитини витрачаються відповідачем не на утримання дитини, що дитина проживає з ним та повністю знаходиться на його утримання. Отже, суд дійшов висновку про відмову у позбавленні батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] та про відмову у припинені стягненні аліментів, адже належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, позивачем не надано, окрім того позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та є виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, а тому приходить до висновку про відмову у задоволені позову. Згідно з ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed