Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду зі спільним позовом до [PERSON] з вимогами: « Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,98 кв.м, на користь законних власників [PERSON] та [PERSON] . Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітченко Ю.М. 20 червня 2018 року, номер запису про право вланості:26718552, вчинену на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири №1046 від 20 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітченко Ю.М. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] судові витрати у розмірі 12143 гривні 51 копійка» 26 травня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 04 серпня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні спільної заяви позивачів - [PERSON] , [PERSON] , про забезпечення позову. 20 жовтня 2021 року Київським апеляційним судом винесено постанову про задоволення апеляційної скарги [PERSON] , [PERSON] . Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 серпня 2021 року скасовано. Заяву представника [PERSON] , [PERSON] про забезпечення позову, - задоволено. Накладено заборону на відчуження об`єкту житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,0 кв.м, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я [PERSON] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 15816 11180000 від 20 червня 2018 року. 20 червня 2022 року Верховним Судом винесено постанову про залишення без задоволення касаційної скарги [PERSON] від імені якого діє адвокат Смілянський Юрій Миколайович. Постанову Київського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року залишено без змін. 04 серпня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільні справ та призначено розгляд справи по суті. 21 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача - адвоката Смілянського Ю.М. про поновлення строку для подання до суду відзиву на позов. Поновлено відповідачу [PERSON] процесуальний строк для подання відзиву на позов. Прийнято відзив на позов, який подано представником відповідача - адвокатом Смілянським Ю.М. до суду 30 листопада 2021 року, зареєстрований за вх.№ЕП-14080, з доказами направлення відзиву засобами поштового зв`язку іншим учасникам цивільного процесу. 01 серпня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду відповідь на відзив на позовну заяву, яка подана представником позивачів - адвокатом Мельничук В.В., зареєстрована в канцелярії суду 22 липня 2022 року за вх.№22434. 01 серпня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволення клопотання представника позивачів - адвоката Мельничук В.В. про поновлення пропущеного строку для подання заяви про витребування доказів. Клопотання представника позивачів - адвоката Мельничук В.В. про витребування доказів, зареєстроване в канцелярії суду 16 лютого 2022 року за вх.№8710 та 29 червня 2022 року за вх.№18390, - залишено без розгляду. 01 серпня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залучення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нікітченко Юлію Миколаївну до участі у справі в процесуальному статусі - третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 30 вересня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Юрія Смілянського про повернення на стадію підготовчого провадження для вчинення окремої процесуальної дії. Відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Юрія Смілянського про поновлення відповідачу строку для подання заяви про зупинення провадження у цивільній справі. Клопотання представника відповідача - адвоката Юрія Смілянського про зупинення провадження у цивільній справі, подане до суду 21 вересня 2022 року, зареєстроване за вх.№31990, - залишено без задоволення. Представник позивачів - адвокат Мельничук В.В. в судовому засідання просив позов задовольнити з підстав наведених у позовній заяві та надати належну оцінку долученим стороною позивача доказам, додатково пояснив, що 07 квітня 2000 року [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , які виступали Покупцями, був укладений Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяйновою Т.К., зареєстрований в реєстрі за № 1936, відповідно до предмету договору Покупці придбали об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . 26 жовтня 2009 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 2-3105/1-2009р про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України від 09 вересня 2009 року № 0000135319, [PERSON] та [PERSON] отримали статус дітей позбавлених батьківського піклування. 12 червня 2018 року [PERSON] та [PERSON] разом з соціальними працівниками СОС «Дитяче містечко» звернулися до Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві стосовно втрати родинних зв`язків з матір`ю [PERSON] . 18 червня 2018 року отримали відповідь з Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві про те, що місцезнаходження [PERSON] не встановлено. 16 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] разом з працівниками Дніпровського управління поліції ГУ НП у м. Києві звернулися до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно належне позивачам. Під час зібрання документів для підтвердження позивачами права власності на квартиру [ADDRESS] вони дізналися про те, що 20 червня 2018 року невідома позивачам [PERSON] продала невідомому позивачам [PERSON] квартиру [ADDRESS] , уклавши договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М. Відповідно до пункту 1.2 Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що відчужувана квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 лютого 2006 року Солонець Т.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий номер 313. Право власності зареєстровано 21 лютого 2006 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності» за реєстровим номером 2216. Однак, ані позивачі, ані їх законні представники не відчужували житлову нерухомість та не укладали з [PERSON] договору купівлі- продажу квартири № 313 від 14 лютого 2006 року. На думку позивачів, вказаний вище договір купівлі-продажу квартири за яким [PERSON] начебто набула у приватну власність житлову нерухомість, співвласниками якої є позивачі, не відповідає критеріям правомірності, так як, позивачі на дату укладання договору не володіли достатнім обсягом цивільної дієздатності, на дату 14 лютого 2006 року (саме ця дата визначається змістом договору як дата його укладання) позивачі перебували у статусі малолітніх осіб: [PERSON] , [INFO] , - виповнилось 8 років, [PERSON] , [INFO] , - 6 років. Таким чином, позивачі не могли виступати самостійними учасниками цивільних правовідносин, направлених на відчуження належної їм житлової нерухомості на користь [PERSON] , оскільки не володіли належною правосуб`єктністю, а укладання договору купівлі-продажу квартири за своєю суттю явно виходить за межі поняття дрібно побутового правочину Щодо підпису «Продавця» [PERSON] у договорі слід зазначити, що остання померла [INFO] про, що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 11 липня 2018 року, та зроблено актовий запис № 785 від 05 вересня 2002 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, тому [PERSON] не могла підписувати договір купівлі- продажу квартири від 14 лютого 2006 року, адже, вона вибула зі складу учасників цивільних правовідносин за фактом своєї смерті. Сам факт наявності підпису особи, яку на момент укладання договору у законному порядку визнано померлою, а також «власноруч проставлених» підписів малолітніх осіб [PERSON] та [PERSON] є свідченням того, що такий договір реально не укладався «Продавцями», тому на підставі сукупності зазначених правових підстав за своєю суттю є нікчемним та не потребує доведення факту його неправомірності у судовому порядку. Зважаючи на наведене, третя особа [PERSON] за цим договором не набула жодних прав щодо володіння, користування та розпорядження квартирою позивачів, а також у неї не виникало правових підстав для подальшого відчуження квартири на користь третьої особи з підстав підроблення у договорі підписів позивачів, підпису померлої [PERSON] , підпису приватного нотаріусу та договору в цілому, (відсутність нотаріального посвідчення та дозволу органу опіки та піклування), що веде до нікчемності такого договору. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є законними власниками індивідуально визначеного майна: житлової нерухомості загальною площею 43,98 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, право власності відповідача на вказану вище квартиру було зареєстровано приватним нотаріусом Київського нотаріального округу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20 червня 2018 році, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 1581611180000, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 квітня 2021 року. Таким чином, вказана нерухомість, яка незаконно вибула із правоволодіння позивачів наразі перебуває у власності відповідача, що дає підстави позивачем відновити їх порушенні права шляхом звернення до суду з віндикаційним позов у спосіб визначений у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Смілянський Ю.М. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позов, додатково пояснив, що 20 червня 2018 року відповідачем укладено з [PERSON] . Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., зареєстрований в реєстрі за № 1046, відповідно до предмету договору відповідач набув права власності на квартиру [ADDRESS] . Представник наголосив, що договір укладено в письмовій формі, він є оплатним, нотаріально посвідчений, нотаріусом перевірено всі застереження, заборони та обтяження щодо можливості придбання вказаного об`єкту нерухомості на дату вчинення нотаріальної дії, між сторонами договору проведено розрахунок та здійснено державну реєстрацію права власності, тому відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири. Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та приходить до наступних висновків. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як з`ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, 07 квітня 2000 року [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , та [PERSON] , які виступали Покупцями, був укладений Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяйновою Т.К., зареєстрований в реєстрі за № 1936, відповідно до предмету договору Покупці придбали об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2018 № 23011 від 15.06.2018 року квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності у рівних долях на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Станом на 23 травня 2000 року місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відомостями, які викладено у відповіді Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 003052006 від 17.07.2018 року. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане 04 вересня 2002 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (актовий запис №785). (а.с.124 т.1) 26 жовтня 2009 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення у цивільній справі № 2-3105/1-2009р про задоволення позову Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києва державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України від 09 вересня 2009 року № 0000135319, [PERSON] та [PERSON] отримали статус дітей позбавлених батьківського піклування. 28 грудня 2009 року на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 777 від 28.12.2009 року [PERSON] та [PERSON] були направлені на проживання, утримання та виховання до СОС «Дитяче містечко» місто Бровари Київської області. 10 грудня 2009 року Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація листом за № 11- 19/53-2077/5 зобов`язала директора ТОВ «Україна житло-сервіс» та начальника ЖРЕО № 416 взяти під особистий контроль квартиру [ADDRESS] , де були зареєстровані малолітні діти - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 20 червня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітенко Ю.М., зареєстрований в реєстрі за № 1046, відповідно до предмету договору Покупець ( [PERSON] ) придбав об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.2. Договору купівлі-продажу квартири, відчужувана квартира належала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 14 лютого 2006 року Солонець Т.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий номер 313. Право власності зареєстровано 21 лютого 2006 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності» за реєстровим номером 2216. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. (ч. З ст. 640 ЦК України) Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. ( ст. 657 ЦК України) При цьому, згідно ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Сторони такого правочину не зобов`язані виконувати його умови, причому навіть і тоді, коли суд не визнає його недійсним. Однак це не означає, що потреби в необхідності визнання нікчемного правочину недійсним може й не виникнути. Така потреба може виникнути, якщо сторони виконали певні умови нікчемного правочину, якщо він нотаріально посвідчений, якщо він порушує права третіх осіб, якщо він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов`язано державні органи скасувати реєстрацію тощо. Стаття 224 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним. Частина 2 статті 177 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Частина 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» регламентує, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. З метою доведення факту нікчемності Договору купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2006 року, який укладено між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , позивачі посилаються на наявність підстав, передбачених статтею 224 Цивільного кодексу, ч.2 ст.177 Сімейного кодексу України, ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», мотивуючи свою позицію тим, що вказаний договір не відповідає критеріям правомірності, так як, позивачі на дату укладання договору не володіли достатнім обсягом цивільної дієздатності (за своїм віком були малолітніми дітьми) та волевиявлення позивачів не було направлено на настання конкретного юридичного наслідку - відчуження квартири, що підтверджується відсутністю справжніх підписів позивачів (їх законних представників) у тексті договору та відсутністю будь-якого посилання на те, що в інтересах малолітніх співвласників квартири діє законний представник. При зверненні до суду, позивачами долучено разом з позовною заявою докази, які отримані правоохоронними органами під час проведення досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 42018101010000094, за результатами якого складено обвинувальний акт за статтями 28,190,358,263,263-1 КК України відносно осіб та справу передано до Деснянського районного суду міста Києва, (судова справа № 759/7986/20, номер судового провадження: І-кп/754/1088/20), а саме: - висновок експерта № 17-3/1477 від 14 листопада 2019 року за результатами почеркознавчих досліджень, проведених судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Ольгою Юріївною, предметом дослідження був текст договору купівлі-продажу квартири № 313 від 14 лютого 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., де власноруч проставлені підписи у графі «Продавці» [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За висновками судового експерта, підписи [PERSON] та [PERSON] , які виступали «Продавцями» у договорі купівлі-продажу квартири № 313 від 14 лютого 2006 року укладеного з [PERSON] «Покупець» виконані не [PERSON] та [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат», про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Реєстр для реєстрації нотаріальних дій повинен бути прошнурований, аркуші пронумеровані. Кількість аркушів у реєстрі повинна бути засвідчена підписом посадової особи відповідного органу юстиції та печаткою Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Кожний нотаріус веде окремий реєстр. Запис у реєстрі робиться чітко, розбірливо, із заповненням усіх граф, передбачених за встановленою формою. Не допускаються підчистки, дописки, інші незастережні виправлення та запис олівцем. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Згідно п. 40 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року, на вчинення неповнолітньою особою, а також особою, цивільна дієздатність якої обмежена, правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Відповідно до п. 27 Інструкції, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії з них, які необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Крім того, Інструкцією зазначено перелік документів, які залишаються у справах нотаріуса, серед іншого Інструкцією встановлено, що при відчуженні нерухомого майна, документ який підтверджує право власності продавця на це майно, зокрема свідоцтво про право власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до висновку експерта № 17-3/1477 від 14 листопада 2019 року, а саме пункти 3 та 4 сторінки 31 висновку, експерт дійшов висновку:. «Пункт 3. Підпис від імені Солонець Т.М. в графі «Приватний нотаріус» у Договорі купівлі-продажу від 14.02.2006р., укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які виступали як «Продавці» та [PERSON] , яка виступала як «Покупець» виконаний не Солонець Тамарою Миколаївною , [INFO] , а іншою особою. Пункт 4. Нотаріальний бланк ВСК № 868883, виданий Міністерством юстиції України не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України. Фонові зображення та друкований текст синього кольору (крім серійного номеру, друкованих текстів чорного кольору, вихідних типографських даних) бланка Договору купівлі-продажу квартири від 14.02.2006р. нанесено плоским способом друку. Друкований текст чорного кольору, серійний номер та вихідні типографські дані Договору купівлі-продажу квартири від 14.02.2006р. нанесені за допомогою копіювально- множильної техніки з електрографічним способом передачі зображення». Крім того, відносно підпису на договорі «Продавця» [PERSON] позивачі наголошують, що остання померла [INFO] про, що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 11 липня 2018 року, та зроблено актовий запис № 785 від 05 вересня 2002 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, тому [PERSON] не могла підписувати договір купівлі- продажу квартири від 14 лютого 2006 року, оскільки на дату укладання договору вона вибула зі складу учасників цивільних правовідносин за фактом своєї смерті. Виходячи з підстав та предмету спору, позивачами [PERSON] та [PERSON] пред`явлено спільний позов до відповідача [PERSON] , як власника квартири [ADDRESS] , придбана останнім на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2018 року, укладеного з [PERSON] , обравши спосіб захисту для відновлення порушеного права шляхом витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] об`єкт житлової нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,98 кв.м, на користь законних власників [PERSON] та [PERSON] , з посиланням на застосування до склавшися відносин положень статей 182, 184, 203, 215, 220, 224, 236, 321, 334, 387, 657 Цивільного кодексу України. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Отже, для застосування приписів ст.387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно. До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. З п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі № 6- 327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Між тим, Постановою Верховного суду України від 17.12.2014 року по справі № 6- 140цс14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально- визначеного майна з чужого незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як роз`яснено у п.21 та п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України . Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Верховним Судом України у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 зроблено висновок про наступне , що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що "право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, однак апеляційний суд витребував Ѕ частину спірної квартири з володіння [PERSON] у власність [PERSON], не з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі". Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) вказано, що "індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору". У справі, що переглядається, позивач просив суд витребувати Ѕ частину квартири по [ADDRESS]. Матеріали справи не містять інформації про те, чи виділена позивачу його частка квартири в натурі. За таких обставин висновок суду про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 387, 388 ЦК України, є помилковими, оскільки витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява №38722/02)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18).Згідно з положеннями чинного процесуального законодавства формулювання способу (способів) захисту є обов`язковим, якщо захист права власності здійснюється у судовому порядку (п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК). Належність способу захисту традиційно розуміється таким чином: спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права; способу (характеру) порушення; наслідкам, які спричинило порушення; правовій меті, до якої прагне суб`єкт захисту (постанова ВС у складі КГС від 08.05.2018 у справі №910/1607/17). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова ВС у складі КГС від 27.11.2018 у справі №908/236/18). Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Неналежними сторонами - є особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Суд, з урахуванням обраного позивачами способу захисту, надавши оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, приходить до наступних висновків, що позивачі [PERSON] та [PERSON] були співвласниками в рівних частках, по ј частині кожен, квартири [ADDRESS] , підстава: договір купівлі -продажу квартири від 07 квітня 2000 року, інші співвласники квартири (на дату укладання договору) - [PERSON] (1/4) та [PERSON] (1/4). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, однак позивачами не надано суду належним та допустимих доказів, які мали підтвердити той факт, що потенційні спадкоємці померлої звертались в установленому порядку до органів нотаріату із заявами про прийняття спадщини та отримали свідоцтво про право власності на спадкове майно в порядку спадкування по закону чи заповіту. Також, сам факт звернення позивачів до правоохоронних органів про розшук [PERSON] , матір позивачів, носить інформативний характер, та не може слугувати підставою для припинення цивільної правоздатності фізичної особи та приипнення правомочностей цієї особи на володіння та розпорядження майном. За наведених обставин та враховуючи, що позивачами заявлено вимогу про витребування з незаконного володіння відповідача індивідуально визначеного майна - квартири [ADDRESS] , при цьому позивачі не володіють вказаним майном в цілому, а захищають свої права будучи співвласниками цього майна, тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 387, 388 ЦК України, оскільки витребувати можливо індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної часткової власності, тому у зв`язку із неналежністю та неефективністю способу захисту обраного позивачами у задоволенні вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння слід відмовити. Щодо вимоги позивачів скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , проведену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітченко Ю.М. 20 червня 2018 року, номер запису про право вланості:26718552, вчинену на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири №1046 від 20 червня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нікітченко Ю.М., суд зазначає про наступне. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачів про скасування державної реєстрації права власності на спірне майно, яке зареєстровано за відповідачем, оскільки вимоги в цій частині є похідними та безпосередньо залежать від вирішення питання про витребування майна із чужого незаконного володіння. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нікітченко Юлія Миколаївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню і повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачів у сплаченому при зверненні до суду розмірі, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed