Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Представник позивача\~ [PERSON] \~адвокат Сірук\~Олег Вікторович\~звернувся до\~суду з\~даним позовом,\~мотивуючи свої\~вимоги тим,\~що [INFO] в\~селі Брідок\~Теплицького району\~Вінницької області\~померла баба його довірительки [PERSON] . За життя остання склала заповіт, посвідчений 24 березня 1994 року секретарем виконавчого комітету Брідоцької сільської ради народних депутатів Теплицького району Вінницької області Денисюк М.К., реєстровий №4 (далі - заповіт №1), за яким усе належне їй майно заповіла позивачці. Спадкодавицею заповіт не скасовано, не змінено. Інші спадкоємці, які мають право на обов`язкову частку в спадщині згідно ст.535 ЦК УРСР, відсутні. [PERSON] фактично прийняла спадщину протягом шести місяців з дня її відкриття: вступила у володіння спадковим майном. В серпні 2020 року позивач дізналась, що до складу спадщини входить право на земельну частку (пай) розміром 1,66 умовних кадастрових гектара у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Граніт» села Брідок Теплицького району Вінницької області, що посвідчується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВН №023889, виданим Теплицькою райдержадміністрацією 12.08.1997 року на ім`я [PERSON] . Для отримання свідоцтва про право на спадщину позивач звернулася до Теплицької державної нотаріальної контори, де з`ясувалося, що 03.08.2018 року приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А. на користь відповідача [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 740 на належну померлій [PERSON] земельну частку (пай), право на яку посвідчується сертифікатом. Позивач вважає, що оспорюване свідоцтво видане з порушенням законодавства та має бути визнане недійсним в судовому порядку з огляду на те, що Брідоцька сільська рада не вчиняла нотаріального посвідчення спірного заповіту на користь [PERSON] , на ньому відсутній відтиск печатки органу, що здійснив посвідчувальний надпис, зміст примірника заповіту, що міститься в спадковій справі, заведеній приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О. А., суперечить змісту примірника заповіту, який зберігається в матеріалах Брідоцької сільської ради під записом №4; в Журналі для реєстрації нотаріальних дій по Брідоцькій сільській раді відсутній запис про реєстрацію спірного заповіту. Зважаючи на те, що спадкодавиця не складала заповіту на користь [PERSON] , нотаріально такий заповіт ніхто не посвідчував; відповідач не є спадкоємцем майна [PERSON] за законом, оскільки не входить до черг спадкування, визначених ст.ст.529, 530 ЦК УРСР, спадщини після останньої не приймала; до третьої особи із заявою щодо отримання оспорюваного свідоцтва не зверталась, а тому заповіт на користь [PERSON] та оспорюване свідоцтво мають бути визнані недійсними. Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 18 серпня 2022 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку площею 1,3735 га, кадастровий номер 0523780800:01:000:0406, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Присяжного Максима Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2018 року (запис № 27718075). 05 вересня 2022 року ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 07 вересня 2022 року відповідачем [PERSON] було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на норми ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначила, що позивачем пропущено строки позовної давності, визначені ст. 256 ЦК України, подано необґрунтований позов без належних доказів, а тому відсутні підстави для його задоволення. В підготовчому судовому засіданні 20 жовтня 2022 року відповідачем [PERSON] через канцелярію суду подано письмову нотаріально засвідчену заяву, в якій вона просить розглянути справу за її відсутності, позов задовольнити, в зв`язку з повним та безумовним визнанням нею позовних вимог. До вказаної заяви відповідачем додано договір про надання правової допомоги №03/10/22 від 03 жовтня 2022 року, укладений між адвокатом Мудрим Олегом Григоровичем та [PERSON] . Повноваження представника відповідача підтверджені ордером на надання правничої допомоги [PERSON] адвокатом Мудрим О.Г. Окрім того, в матеріалах справи наявний ордер на представництво інтересів відповідачки [PERSON] адвокатом Клінчиковим С.О. від 23 серпня 2022 року серії ВН №063953 (а.с. 56). Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордером, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 затверджено Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції (далі Положення № 41). Крім того, Рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 серед іншого: затверджено Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції; припинено замовлення для виготовлення ордерів на надання правничої (правової) допомоги друкарським способом, відповідно до Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, із змінами та доповненнями; дозволено адвокатам України в строк до 01 січня 2022 року використовувати Типову форму ордера, виготовлену друкарським способом на замовлення ради адвокатів регіону; установлено, що Типова форма ордеру, виготовлена друкарським способом на замовлення ради адвокатів регіону відповідно до Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затверджене рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, із змінами та доповненнями, діє після 01 січня 2022 року до закінчення повноважень адвоката у конкретній справі (провадженні); визнано таким, що втратило чинність Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року, із змінами та доповненнями, крім Додатку № 1 до Положення про ордер адвоката та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року та пункту 18 Положення, які діють до 01 січня 2022 року. Отже, після 01 січня 2022 року адвокати, на підтвердження повноважень повинні надавати ордери, згідно затвердженої форми, які генеруються у відповідному розділі «Особистого кабінету адвоката» на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України. Як вбачається із матеріалів справи, позовну заяву подано до суду 18.08.2022 року, тобто після 01 січня 2022 року, при цьому, адвокатом Клінчиковим С.О. 23.08.2022 року долучено копію ордеру старого зразка (форма затверджена рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17 грудня 2012 року) на надання правової допомоги, тобто, вступаючи у справу в якості представника відповідача в серпні 2022 року, представник не надав ордер (його копію), який би відповідав вимогам, затвердженим Радою адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41. Вказаний недолік адвокатом Клінчиковим С.О. усунуто не було, а тому суд не може допустити його до участі в справі в якості представника відповідача, оскільки лише ордер встановленої форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. У підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Сірук О.В. не заперечував проти прийняття судом заяви відповідачки [PERSON] про визнання нею позову та вважав, що у суду є всі підстави для ухвалення в підготовчому засіданні рішення про задоволення позовної заяви. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Кусюк Ольга Анатоліївна надала суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без її участі. Згідно з вимогами ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 32), після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема і на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КМП «Граніт» села Брідок Гайсинського (Теплицького) району Вінницької області, розміром 1,66 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що належить спадкодавцю на підставі сертифікату на земельну частку (пай), серії ВН №0253889 від 22.07.1997 року (а.с. 33). Позивач [PERSON] являється онукою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження її матері [PERSON] від 20 січня 1953 року серії [NUMBER] (а.с. 39), де в графі «мати» зазначено [PERSON] , свідоцтвом про шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , від 23 червня 2021 року серії [NUMBER] , прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка і дружини « [PERSON] » (а.с. 38), свідоцтвом про народження [PERSON] від 14 листопада 1978 року серії [NUMBER] (а.с. 36), свідоцтвом про одруження [PERSON] з [PERSON] від 19 червня 1998 року серії [NUMBER] , прізвище після одруження « [PERSON] » (а.с. 37). За життя [PERSON] , а саме 24 березня 1994 року, склала заповіт на користь позивачки [PERSON] , якій заповіла жилий будинок, сарай, кухню, криницю, льох, присадибну ділянку 0,30 га і все майно, на яке мала право згідно закону (а.с. 24). Вказаний заповіт складено та посвідчено секретарем виконавчого комітету Брідоцької сільської ради народних депутатів Теплицького району Вінницької області Денисюк М.К., реєстровий №4 (а.с. 23, 24). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, індексний номер 307036022 від 10.08.2022 року (а.с. 4) право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523780800:01:000:0406, площею 1,3735 га, зареєстровано за [PERSON] державним реєстратором Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Присяжним Максимом Миколайовичем на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер 740, виданого 03.08.2018 року приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А. Вказане свідоцтво видано [PERSON] на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Брідоцької сільської ради Теплицького району Вінницької області від 24 березня 1994 року за реєстровим номером 4, згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , є гр. [PERSON] , [INFO] , проживаюча та зареєстрована в [ADDRESS] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із: права на земельну частку (пай у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Граніт» села Брідок Теплицького району Вінницької області розміром 1,66 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, належного спадкодавцю згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0253889, виданого Теплицькою районною державною адміністрацією 22.07.1997 року на підставі рішення Теплицької районної державної адміністрації №131 від 30.05.1997 року, зареєстрованого 24.07.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 534 (а.с. 6). Нотаріусом Кусюк О.А. заведено спадкову справу 84/2018, яку зареєстровано в реєстрі за №740. Згідно довідки №123 від 20.04.2022 року, виданої виконавчим комітетом №1 Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області (а.с. 33), після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , що постійно проживала та була зареєстрована в с. Брідок Теплицького району Вінницької області, відкрилась спадщина, яка складається з права на земельну частку (пай), що перебуває у колективній власності КМП «Граніт» села Брідок Гайсинського (Теплицького) району Вінницької області, розміром 1,66 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, та належить спадкодавцю на підставі сертифікату на земельну частку (пай), серії ВН №0253889 від 22.07.1997 року. 24 березня 1994 року [PERSON] складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Брідоцької сільської ради Денисюк Марією Кирилівною та зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №4. Спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] є онука померлої [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою [ADDRESS] . Інших спадкоємців за законом немає. Спадкоємців на обов`язкову частку у спадщині, згідно ст. 535 ЦК Української РСР немає. Іншого заповіту по Брідоцькому старостинському округу немає. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК Української РСР [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки з жовтня 1994 року має на руках ощадну книжку серії [NUMBER] по рахунку № [NUMBER] . Матеріалами справи підтверджено, що оспорюване свідоцтво видане приватним нотаріусом Кусюк О.А. з порушенням законодавства та має бути визнане недійсним з огляду на наступне. Відповідно до cт. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином спірні правовідносини щодо порядку посвідчення заповіту та, відповідно, визнання його недійсним регулюються нормами ЦК УРСР. У відповідності до вимог ст. ст. 41, 541 ЦК УРСР (1963) заповіт є односторонньою угодою, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 34, ст. 36, п. 1 ч. 2 cт. 37 Закону України «Про нотаріат» у нотаріальних конторах вчиняються такі нотаріальні дії: посвідчуються угоди (договори, заповіти, доручення, шлюбні контракти та ін.). У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти. Отже, Брідоцька сільська рада Теплицького району Вінницької області була наділена повноваженнями вчиняти нотаріальні дії щодо посвідчення заповітів. Відповідно до п.п. 1, 20, 21, 30 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом МЮ УРСР від 31.10.1975 №45/5, чинній на час посвідчення заповітів нотаріальні контори вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують угоди (договори, заповіти, довіреності та ін.). При посвідченні угод, засвідченні вірності копій документів і виписок з них, вірності перекладів документів з однієї мови на іншу, справжності підписів на документах, при посвідченні часу пред`явлення документів на відповідних документах за формами, затвердженими Міністерством юстиції СРСР, вчиняються посвідчувальні написи, які підписуються державним нотаріусом і скріплюються гербовою печаткою державної нотаріальної контори. Всі нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в документах, що видаються державним нотаріусом, і в посвідчувальних написах. Договори, заповіти, довіреності та інші документи, в яких викладено зміст угод, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються державному нотаріусу не менше, ніж у двох примірниках, один з яких залишається в справах державної нотаріальної контори. Статтею 52 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що усі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами чи посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про нотаріат» документи, в яких викладено зміст угод, що посвідчуються в нотаріальному порядку, подаються нотаріусу або посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії, не менш ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса, у виконавчому комітеті сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. З огляду на викладене, нотаріальне посвідчення заповіту включає такі ознаки: 1) \~ \~ \~ \~складається в двох примірниках; 2) \~ \~ \~ \~посвідчується уповноваженою особою; 3) \~ \~ \~ \~скріплюється печаткою органу, в якому відбувається посвідчення заповіту; 4) \~ \~ \~ \~реєструється в реєстрах нотаріальних дій. Натомість, в порушення зазначених вимог на спірному заповіті, вчиненому на користь [PERSON] , відсутній відтиск печатки органу, що здійснив посвідчувальний напис на заповіті, тобто відтиск печатки Брідоцької сільської ради; зміст примірника вказаного заповіту, що міститься в спадковій справі, заведеній приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О.А., суперечить змісту примірника заповіту, який зберігається у матеріалах Брідоцької сільської ради під записом №4; в Журналі для реєстрації нотаріальних дій по Брідоцькій сільській раді відсутній запис про реєстрацію заповіту на користь [PERSON] , що міститься в матеріалах спадкової справи, заведеній приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О. А. Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що Брідоцькою сільською радою не вчинялися нотаріальні дії з посвідчення спірного заповіту, вчиненого на користь [PERSON] . Відтак, вказаний заповіт не є нотаріально посвідченим. Положеннями ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР (1963) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно вимог ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Отже, порушення вимог стосовно нотаріально посвідченої форми спірного заповіту, що підтверджується відсутністю на ньому посвідчувального напису, суперечністю змісту заповіту, який зберігається в сільській раді, є підставами для визнання цього заповіту недійсним. Саме до такого висновку приходить суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів із врахуванням повного визнання позову відповідачем [PERSON] . Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Оскільки матеріалами справи доведено та визнано відповідачем, що Брідоцька сільська рада не вчиняла нотаріального посвідчення спірного заповіту на користь [PERSON] , на ньому відсутній відтиск печатки органу, що здійснив посвідчувальний надпис, зміст примірника заповіту, що міститься в спадковій справі, заведеній приватним нотаріусом Теплицького районного нотаріального округу Кусюк О. А., суперечить змісту примірника заповіту, який зберігається в матеріалах Брідоцької сільської раді під записом №4; в Журналі для реєстрації нотаріальних дій по Брідоцькій сільській раді відсутній запис про реєстрацію спірного заповіту, відповідач не є спадкоємцем майна [PERSON] за законом, оскільки не входить до черг спадкування, визначених ст.ст.529, 530 ЦК УРСР, спадщини після останньої не приймала; до третьої особи із заявою щодо отримання оспорюваного свідоцтва не зверталась, а тому заповіт на користь [PERSON] та оспорюване свідоцтво мають бути визнані недійсними. Згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Разом із тим, рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,3735 га, кадастровий номер 0523780800:01:000:0406, за [PERSON] , підставою виникнення якого стало недійсне свідоцтво про право на спадщину за заповітом, порушує права та законні інтереси позивача [PERSON] як спадкоємця, у зв`язку з чим її порушене право підлягає захисту. Отже, рішення про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку за відповідачем не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є ефективним, а тому, на думку суду, обґрунтованим є задоволення позову в цій частині вимог. За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла на час звернення позивача з позовом про визнання договору оренди недійсним) визначено порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зазначені висновки викладені у Постанові ВС від 09.06.2021 року у справі № 569/15704/18 р. Згідно з ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved