Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

11.07.2022 до Краснопільського районного суду Сумської області надійшла позовна заява [PERSON] в особі представника - адвоката Некрасова Олега Васильовича до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Позов обґрунтований тим, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 29.01.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 89; у сім`ї [INFO] народилася донька [PERSON] . Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 22.06.2015 шлюб, укладений між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка проживає разом із донькою, водночас відповідач чинить перешкоди у вивезенні дитини матір`ю за межі України для оздоровлення, а також періодично погрожує відібрати дитину, у зв`язку з чим у позивачки виникла необхідність врегулювання даного спору у судовому порядку, оскільки за згодою батьків питання визначення місця проживання дитини вирішити неможливо. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 20.07.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків. На виконання вимог вказаної ухвали суду 01.08.2022 представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про усунення недоліків, до якої додав квитанцію про сплату судового збору у сумі 992,40 грн. Ухвалою від 01.09.2022 суд прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у даній справі, постановив розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 30.09.2022, встановив відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву. 12.09.2022 за вх. № 901/22-вх від відповідача [PERSON] до суду надійшла заява про визнання позову, у якій відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Приписи ч. 1 ст. 206 ЦПК України надають відповідачу право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. Відповідно до\~ч.\~4\~даної статті\~у разі\~визнання відповідачем\~позову суд\~за наявності\~для того\~законних підстав\~ухвалює рішення\~про задоволення\~позову.\~Якщо визнання\~відповідачем позову\~суперечить закону\~або порушує\~права,\~свободи чи\~інтереси інших\~осіб,\~суд постановляє\~ухвалу про\~відмову у\~прийнятті визнання\~відповідачем позову\~і продовжує\~судовий розгляд.\~ Суд не вбачає підстав для відмови у прийнятті визнання позову відповідачем, а тому доходить висновку про наявність правових підстав для ухвалення рішення за результатом підготовчого провадження. Сторони у підготовче засідання 30.09.2022 не прибули, відповідно до заяви від 17.09.2022 (вх. реєстр. № 1952/22-вх від 19.09.2022), поданої представником позивача, останній просив суд розглядати справу без участі позивача та її представника. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, при цьому відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази, що стосуються позовної вимоги, доходить наступних висновків. Встановлено, що сторони у справі є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 14). Дитина постійно проживає з матір`ю, яка самостійно піклується про здоров`я та розвиток дитини. Відповідач зареєстрований та проживає окремо від позивача та дитини, про що свідчить подана ним заява про визнання позову. У відповідності до ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. В даному випадку позивач звернулась до суду з позовними вимогами про визначення місця проживання малолітньої дитини з нею, без зазначення конкретної адреси. Суд не вбачає в подібній позовній вимозі будь-яких порушень, а тому, вважає за можливе її задовольнити. З системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини та сприятиме створенню рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вирішення питання про судові витрати суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то позивачеві за рахунок відповідача підлягає відшкодуванню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 496,20 грн. Крім того позивачеві роз`яснюється, що у порядку, передбаченому Законом України «Про судовий збір», їй підлягає поверненню з державного бюджету 496,20 грн судового збору, що становить 50 відсотків від суми судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved