Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.11.2021 зазначену цивільну справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . Через відсутність взаєморозуміння, а також через різні погляди на сімейне життя з березня 2017 року шлюбні відносини між подружжям фактично було припинено, а рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31.01.2020 по справі № 243/13303/19 шлюб між подружжям було розірвано. Після фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям з березня 2017 року спільний син залишився проживати з позивачем у місті Києві, а відповідач переїхав на постійне місце проживання за місцем своєї реєстрації до м. Слов`янськ, Донецької області. При цьому, за період спільного проживання сина з матір`ю (з березня 2017 року по 31 травня 2019 року), остання не чинила жодних перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим останній періодично приїжджав до м. Києва та відвідував сина. 31 травня 2019 року, відповідач приїхав до м. Києва для зустрічі з сином, позивачка відпустила сина на прогулянку з батьком однак після прогулянки відповідач так і не повернув дитину позивачці, а вивіз сина до м. Миколаївка, Слов`янського району, Донецької області, за місцем проживання своєї матері. Отже відповідач примусово забрав спільного сина у позивачки і перевіз його за місцем проживання своєї матері, при цьому позивачка свою згоду на вчинення таких дій відповідачу не давала. Більше того, після примусового перевезення дитини до своєї матері відповідач не тільки не дає можливості позивачці забрати свого сина додому до м. Києва. Відповідач, перешкоджаючи повноцінному спілкуванню позивачки з дитиною, діє всупереч інтересам дитини і позбавляє сина материнського піклування, що в свою чергу негативно відображається на психічному та емоційному стані дитини. Позивачка просила суд відібрати у [PERSON] малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та передати його матері [PERSON] ; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28.07.2021 і до повноліття дитини. В судове засідання позивачка не з`явилася, від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Крім того, судом здійснено повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи через оголошення на сайті Подільського районного суду м. Києва, а отже судом вчинено усіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09.07.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, [INFO] народився [PERSON] , про що 09.07.2015 складено відповідний актовий запис № 2073. Матір`ю дитини записана [PERSON] , а батьком - [PERSON] . На підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31.01.2020 у справі № 243/13303/19 шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27.11.2020 по справі 243/13432/19 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] відмовлено та визначено місце проживання дитини з батьком. Постановою Донецького апеляційного суду від 31.03.2021 задоволено апеляційну скаргу [PERSON] та скасовано рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 27.11.2020. Задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з мамою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.06.2021 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Донецького апеляційного суду від 31.03.2021 залишено без змін. Поновлено виконання постанови Донецького апеляційного суду від 31.03.2021. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу примусового відібрання дитини відповідачем у позивачки. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. За приписами ч.1. ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено місце проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Згідно із статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, а також ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Діти мають бути забезпечені можливістю здійснення їх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України. Статтею 9 Конвенції про права дитини (в редакції, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995 р.), визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про відібрання дитини. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. З огляду на зазначене, враховуючи, що постановою Донецького апеляційного суду від 31.03.2021, яка набрала законної сили, визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] , і у подальшому син буде проживати разом із позивачкою, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , починаючи з 28 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. За таких обставин суд вважає, що факти, викладені позивачкою у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку з чим позов [PERSON] в особі представника адвоката Гудзевич І.А. до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування в особі Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про відібрання дитини та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачкою судових витрат підтверджується квитанцією № 38004 від 28.07.2021 про сплату судового збору у сумі 908,00 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved