Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

22 листопада 2021 року [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до ТОВ «Медіанта 2018» про зміну формулювання звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2021 року матеріали цивільної справи направлено за територіальною підсудністю до Чугуївського міського суду Харківської області. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 19 січня 2022 року матеріали цивільної справи повернуто до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, як направлені передчасно. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Чугуївського міського суду Харківської області на Глобинський районний суд Полтавської області, тому вказана позовна заява підсудна Глобинському районному суду Полтавської області. 08 липня 2022 року з Орджонікідзевського районного суду м. Харкова до Глобинського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява згідно ухвали суду від 10 грудня 2021 року. В обґрунтування позову позивач зазначила, що наказом № 8-к від 31 травня 2021 року вона була прийнята на роботу до ТОВ «Медіанта 2018» на посаду страхового агента. 30 липня 2021 року відповідач виплатив їй заробітну плату за червень у розмірі 4910,50 грн. 08 жовтня 2021 року, у зв`язку з тривалим і систематичним порушенням законодавства про працю (невиплата заробітної плати), вона була змушена написати заяву про звільнення її з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. 27 жовтня 2021 року наказом № 28-к від 26 жовтня 2021 року її було звільнено з займаної посади, однак по ст. 38 КЗпП, а не по ч. 3 ст. 38 КЗпП, як вона просила в заяві про звільнення. Роботодавець не вправі був самостійно змінювати визначену нею причину звільнення з роботи, що узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові ВСУ у справі № 6-120цс12. З дня звільнення з нею не був проведений кінцевий розрахунок. Заробітна плата яку вона отримувала була мінімальною та становила 6000,00 грн. Сума заборгованості по заробітній платі за період з липня по жовтень 2021 року становить 23181,68 грн. Сума вихідної допомоги становить 17999,52 грн. Розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період з дня звільнення по день розгляду справи в суді (з 27 жовтня 2021 року по 27 листопада 2021 року) становить 6000,00 грн. Сума компенсації за невикористану відпустку становить 2727,20 грн. Посилаючись на викладене, позивач просила суд, змінити формулювання причини звільнення з «звільнити з посади страхового агента за власним бажанням згідно\~ст. 38 КЗпП України»\~вказавши формулювання звільнення «звільнити з посади страхового агента за власним бажанням згідно ч. 3\~ст. 38 КЗпП України»; стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 23181,68 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6000 грн; стягнути з відповідача на користь позивача суму вихідної допомоги у розмірі 17999,52 грн; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2727,20 грн. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій проси проводити розгляд справи у їх відсутність, зазначив, що не заперечують проти заочного розгляду справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причину неявки, в порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлений про дату, час та місце проведення розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Відповідно до копії трудової книжки, [PERSON] наказом № 8-к від 31 травня 2021 року була прийнята на посаду страхового агента до ТОВ «Медіанта 2018» (а.с.13-14). 08 жовтня 2021 року [PERSON] звернулася до ТОВ «Медіанта 2018» із заявою у якій просила звільнити її за власним бажанням за статтею КЗпП 38 частина 3 (а.с.6). Наказом № 28-к від 26 жовтня 2021 року [PERSON] було звільнено з посади страхового агента ТОВ «Медіанта 2018» з 27 жовтня 2021 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки» [PERSON] виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за період роботи з 01.06.2021 року по 27.10.2021 року 10 (десять) календарних днів (а.с.12). Відповідно до\~ч.\~3\~ст.\~235\~КЗпП України\~у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України (справа № 6-120цс12). Судом встановлено, що позивач перебувала з ТОВ «Медіанта\~2018» в трудових стосунках на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк. 08 жовтня 2021 року подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 26\~жовтня 2021\~року її було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи. Крім того, що працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про зміну формулювання причини звільнення з «звільнити з посади страхового агента за власним бажанням згідно\~ст. 38 КЗпП України»\~з вказанням формулювання звільнення «звільнити з посади страхового агента за власним бажанням згідно ч. 3\~ст. 38 КЗпП України» підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Позивач звертаючись до суду з позовом зазначила, що їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі за період з липня 2021 року по жовтень 2021 року в сумі 23181,68 грн. Згідно до ч.1\~ст. 80 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~статтею 81 цього Кодексу. Відповідачем не надано суду доказів на спростування вказаних тверджень позивача та виплати їй заборгованості по заробітній платі. Приймаючи до уваги те, що відповідачем не надано суду доказів виплати позивачу заборгованості по заробітній платі, суд дійшов висновку, що остання підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з липня 2021 року по 26 жовтня 2021 року (останній робочий день позивача). Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року судом, за клопотанням представника позивача було витребувано у ТОВ «Медіанта 2018» довідку по середній заробіток позивача, довідку про заборгованість при звільненні позивача, довідку про заборгованість при звільненні позивача з урахуванням компенсації за невикористану відпустку і індексацію за несвоєчасну виплату заробітної плати з розшифровкою по сумам і періодам. Натомість, ухвала суду є невиконаною, запитувані докази суду не надано. Позивач у позовній заяві зазначила, що розмір її заробітної плати був на рівні мінімальної заробітної плати, на підтвердження чого надала суду виписку за її картковим рахунком. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2021 рік» у 2021 році мінімальна заробітна у місячному розмірі: з 1 січня по 1 грудня 2021 року становить 6000,00 грн. Отже, при розрахунку заборгованості по заробітній платі, суд виходить з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати За період з липня 2021 року по вересень 2021 року позивач працювала у ТОВ «Медіанта 2018» повні місяці, тому заборгованість по заробітній платі за вказаний період становить: 6000,00 грн.х3=18000,00 грн. Як вбачається з наказу про звільнення позивача з посади, її було звільнено з 27 жовтня 2021 року, тому за вказаний період позивачу підлягає виплаті заробітна плата за 17 робочих днів, що становить 4636,36 грн. За підрахунками суду, загальна заборгованість по заробітній платі за період з липня 2021 року по 26 жовтня 2021 року становить 22636,36 грн. Враховуючи те, що позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 23181,68 грн., проте суд, дійшов висновку, що заборгованість становить 22636,36 грн., суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає частковому задоволенню на суму 22636,36 грн. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Приймаючи до уваги те, що відповідачем не надано суду доказів виплати позивачу належних їй сум при звільненні, суд дійшов висновку, що на її користь підлягає стягненню середній заробіток за шість місяців. Відповідно до пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки: 6000,00 грн. (розмір мінімальної заробітної плати) х 6 місяців = 36000,00 грн. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 36000,00 грн. Як зазначено в ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей\~або повнолітню дитину -\~особу з інвалідністю з дитинства\~підгрупи А I групи. Відповідно до Наказу № 28-к від 26 жовтня 2021 року невикористана щорічна основна оплачувана відпустка [PERSON] становить 10 (десять) календарних днів за період роботи з 01.06.2021 року по 27.10.2021 року. Згідно пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. За підрахунками суду за період з 01 червня 2021 року по 26 жовтня 2021 року сумарний заробіток [PERSON] мав становити 28636,36 грн. Кількість календарних днів (за виключенням святкових та неробочих днів) у зазначеному розрахунковому періоді становить 102 дні. Розрахунок суду: 28636,36 (сумарний заробіток): 102 (кількість днів) х10 (дні невикористаної відпустки) =2807,48 грн. Приймаючи до уваги те, що за підрахунками суду розмір компенсації за невикористану відпустку становить 2807,48 грн., проте позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь 2727,20 грн., суд дійшов висновку, що з урахуванням позовних вимог позивача, позов в цій частині підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Приймаючи до уваги, середній заробіток позивача становить 6000,00 грн., отже позивачу належить до виплати 18000,00 грн., проте позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь 17999,52 грн., суд дійшов висновку, що з урахуванням позовних вимог позивача, позов в цій частині підлягає задоволенню у заявленому позивачем розмірі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial