Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

І. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації, розповсюджену заступником голови Центрального правлінням Громадська організація «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» [PERSON] і Центральним правлінням Громадська організація «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих», наступну інформацію: «Директор [PERSON] не допустив членів комісії до перевірки підприємства, незважаючи на пред`явлені йому документи від власника майна та їх особисті документи як членів комісії» з врахуванням колегіального акту від 06 жовтня 2021 Кременчуцьке учбово-виробниче підприємство Українське товариство сліпих. А також зобов`язати Центральне правління спростувати поширену відносно позивача недостовірну інформацію шляхом його інформування та інформування Урядового уповноваженого з прав осіб з інвалідністю [PERSON] відповідним листом з урахуванням висновків суду. Відповідач ГО «Всеукраїнська громадська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» подав засобами поштового зв`язку пояснення на позов, у яких вимоги не визнав. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що перевірками органу контролю, органів державної влади, за багато численними зверненнями позивача не встановлено жодного порушення законодавства про працю. Так, зокрема, на підставі звернення позивача від 20 жовтня 2021 року № ГР-13237110, що надійшло на адресу Держпраці листом Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 25 жовтня 2021 року № 22/047099-16К, звернення від 20 жовтня 2021 року № ГР-13237628, яке надійшло листом Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 26 жовтня 2021 року № 22/048026-16, звернення від 20 жовтня 2021 року № ГР-13238166, що надійшло листом Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України від 25 жовтня 2021 року № 22/047099-16К та інших звернень [PERSON] проведено інспекційне відвідування ГО щодо стверджуваних [PERSON] порушень стосовно нього вимог законодавства про працю. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 грудня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 22 грудня 2021 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 23 грудня і 29 грудня 2021 року заявником подано позову заяву у новій редакції. 26 січня 2022 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку з викликом сторін. 28 січня 2022 року за допомогою системи «Електронний суд» позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує і просить задовольнити. 29 вересня 2022 року від представника відповідача ГО «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» засобами поштового зв`язку надійшли пояснення на позов. У судове засідання сторони та їхні представники, треті особи не з`явилися, будучи повідомленими про час, дату і місце призначеного засідання належним чином, окрім вищевказаних заяв по суті позову, заяви з процесуальних питань не надходили до суду. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не вказував заперечення проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Сторони перебували у трудових відносинах до 18 жовтня 2021 року: [PERSON] займав посаду директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих. Постановою ЦП УТОС від 21 квітня 2021 року № 06-3 визначено необхідність провести аудит ряду підприємств, засновником і власником яких є Українське товариство сліпих, у тому числі Кременчуцького учбово-виробничого підприємства УТОС. Постановою ЦП УТОС від 29 вересня 2021 року № 1-10-17 затверджено склад комісії та визначено, що перевірку Кременчуцького УВП УТОС необхідно здійснити у першій половині жовтня 2021 року. Розпорядженням В. о. голови ЦП УТОС від 05 жовтня 2021 року № 61 визначено дати перевірки з 06 по 08 жовтня 2021 року. [PERSON] звільнений 18 жовтня 2021 року, згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, на підставі постанови Президії Центрального правління Українського товариства сліпих ГО «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» від 12 жовтня 2021 року № 02-03, якою встановлено факт грубого порушення Статуту УТОС, яке полягає у невиконанні рішення власника підприємства про проведення перевірки та грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства. 03 грудня 2021 року [PERSON] отримав лист від 18 листопада 2021 року за вих. № 02-2/106, за підписом заступника голови Центрального правління ГО «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» [PERSON], у якому вказано, що ЦП УТОС, враховуючи тривалий термін більш як 4 роки від попередньої перевірки та ряд скарг, які були отримані від членів трудового колективу, направило комісію по перевірці діяльності підприємства з 01 січня 2017 року по 30 червня 2021 року. Комісія прибула на підприємство 06 жовтня 2021 року, але директор [PERSON] не допустив членів комісії до перевірки підприємства, незважаючи на пред`явлені йому документи від власника майна та їх особисті документи як членів комісії. Члени комісії, які за дорученням ЦП УТОС з`їхалися з різних підприємств в м. Кременчук для проведення перевірки, понісши витрати на відрядження (проїзд, добові) відбули по домівкам так і не приступивши до роботи. Окрім [PERSON] вказаний лист був скерований також на адресу Урядового уповноваженого з прав осіб з інвалідністю [PERSON] , [PERSON] /а. с. 14-17/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно з статтею 200 Цивільного кодексу України та статтею 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою статті 302 Цивільного кодексу України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За змістом частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Інформація, на яку позивач вказує як на недостовірну, не є оціночними судженнями, може бути перевірена як фактичне твердження: чи мали місце такі обставини. Позивач вказує, що твердження про те, що комісія прибула на підприємство 06 жовтня 2021 року, але директор [PERSON] не допустив членів комісії до перевірки підприємства, незважаючи на пред`явлені йому документи від власника майна та їх особисті документи як членів комісії, не відповідає дійсності і це спростовується колегіальним актом від 06 жовтня 2021 року підписаним заступником директора Кременчуцьке учбово-виробниче підприємство Українське товариство сліпих [PERSON], інспектором з кадрів [PERSON] , директором [PERSON] та адвокатом [PERSON], який склав вказаний акт й зафіксував незаконність дій членів комісії ЦП ГО «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» /а. с. 18-19/. Відповідно до висновку Акту від 06 жовтня 2021 року, особи, які назвалися членами комісії, не надали директору підприємства [PERSON]. документів, що мають юридичну силу та підтверджують їх особу як членів комісії та не надали документів, що підтверджують законність підстав для проведення перевірки (пункт 1). Згідно з пунктом 2 висновку Акту, члени комісії будуть допущені до перевірки діяльності директора підприємства або діяльності ПОГ Кременчуцьке УВП УТОС за умови надання документів, що мають юридичну силу та підтверджують їхні повноваження як членів комісії та документів, що підтверджують законність підстав для проведення зазначеної перевірки /а. с. 19/. Також позивач у позовній заяві стверджує, що членам комісії все ж був наданий вільний доступ на територію Кременчуцького учбово-виробничого підприємства і вони розпочали проведення відповідних перевірочних дій, зробили огляд виробничих, адміністративних приміщень, обладнання, верстатів та гуртожитку /а. с. 68, четвертий абзац/. Таким чином Актом від 06 жовтня 2021 року зафіксовано той факт, що спочатку членам комісії було відмовлено у наданні такого вільного доступу членами комісії, які прибули для проведення перевірки, але у подальшому їм було надано доступ на підприємство, про що вказує власне позивач у своїй позовній заяві. Отже, позивач наполягає на тому, що фактично комісія розпочала перевірку Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українське товариство сліпих, але вказаних фактів у листі ГО ««Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» від 18 листопада 2021 року за вих. № 02-2/106 не зазначено, що, на переконання позивача, свідчить про відсутність об`єктивності із сторони відповідачів, додатково підтверджує, що вони незаконно розповсюдили недостовірну інформацію про позивача шляхом інформування адресатів - третіх осіб у справі - що призвело до приниження честі, гідності та ділової репутації позивача. Як встановлено із змісту листа від 18 листопада 2021 року, його автор - заступник голови ЦП УТОС [PERSON] - зазначив, що відповідно до наданих [PERSON] пояснень від 11 жовтня 2021 року, останній надав усім членам комісії допуск на підприємство /а. с. 17/. Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на положення частини третьої статті 277 Цивільного кодексу України, згідно з якою негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, котра виключена на підставі Закону № 1170-VII від 27 березня 2014 року. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників, як передбачено частиною першою статті 82 ЦПК України. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що фрагмент тексту листа від 18 листопада 2021 року за вих. № 02-2/106 («Комісія прибула на підприємство 06 жовтня 2021 року, але директор [PERSON] не допустив членів комісії до перевірки підприємства, незважаючи на пред`явлені йому документи від власника майна та їх особисті документи як членів комісії.») не містить недостовірну інформацію, оскільки те, що комісія не була допущена підтверджується і власне Актом від 06 жовтня 2021 року, на який позивач посилався як на доказ. Втім будь-яких доказів того, що комісія отримала вільний доступ на підприємстві для проведення перевірки, (наприклад, висновки, акти, звіти, доповідні за результатами тощо) позивачем, на якого покладено обов`язок доказування, не надано. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про необґрунтованість позову про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації. Оскільки вимога про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації, судом залишено без задоволення, у задоволенні похідної вимоги позову про зобов`язання спростувати інформацію також відмовляється. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Позивач, згідно з пенсійним посвідченням № [NUMBER] серії [NUMBER] та посвідченням серії [NUMBER] , є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства по зору, отже на підставі Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільнений. Отже судові витрати відносяться за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed