Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПрАТ «СГ «ТАС» в якому просить зняти арешт (скасувати/припинити заборону відчуження) 2/3 частини квартири по [ADDRESS] , що накладений підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2003 року в цивільній справі за позовом Закритого акціонерного Товариства «Страхова група «Тас» до [PERSON] та [PERSON] . Позов мотивований тим, що у грудні 2013 року ЗАТ «СГ «ТАС», правонаступником якого є ПрАТ «СГ «ТАС» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про тсягнення в порядку регресу суми страхового відшкодування. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2003 року по вказаній цивільній справі в порядку забезпечення позову задоволено клопотання про накладення арешту на майно та грошові кошти відповідачів, накладено заборону на відчуження 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Рішенням суду з [PERSON] на користь ЗАТ «СГ «ТАС» стягнуто 9981 грн. 09 коп.та 99 грн. 82 коп. сплаченого судового збору, заголом 10080грн. 91 коп. На виконання вимог вказаного рішення суду 19.10.2011 року [PERSON] на користь ЗАТ «СГ «ТАС» сплачено вказану грошову суму в повному обсязі. У результаті підстави для подальшого забезпечення зазначеного позову і заборони відчуження 2/3 частини квартири [ADDRESS] відпали. Жодних майнових притензій до [PERSON] щодо боргу та виконання рішення суду немає. Проте заходи по забезпеченню позову залишились не скасовані, чим порушується право власності позивача. Позивач звертався до Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, у задоволенні якого було відмовлено з посилання на п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна». Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.06.2022 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Суд, дослідивши надані докази і оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2006 року у справі № 2-20/1 за 2006 рік за позовом ЗАТ «СГ «ТАС» до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення суми позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] 9981, 09 грн. та 99, 82 грн. сплаченого судового збору, а всього 10080, 91 грн (а.с.10-11). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.12.2003 року по цивільній справі « 2-20/1 в порядку забезпечення позову задоволено клопотання про накладення арешту на майно та грошові кошти відповідачів, накладено заборону на відчуження 2/3 частини квартири [ADDRESS] , оскільки відповідно до повідомлення БТІ м. Києва відповідачі мають власність по 1/3 частини вкзаної квартири(а.с.7). На виконання вимог рішення суду від 14.02.2006 року, 19.10.2011 року [PERSON] на користь ЗАТ «СГ «ТАС» сплачено грошову суму в розмірі 10080, 91 грн., що підтверджується довідкою про надходження платежів (а.с.12). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного. За змістом п. 11 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Суд враховує вимоги ст. 317 ЦК України, відповідно до якої, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом частин 1 та 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. За таких обставин, оскільки обтяження було накладено 17.12.2003 року в рамках забезпечення позову у справі №2-20/1, якою позовні вимоги задоволені частково та рішення суду від 14.02.2016 року виконано в повному обсязі, то суд приходить до висновку, що правові підстави для збереження арешту відсутні. Таким чином, з огляду на те, що наявність арешту нерухомого майна за відсутності достатніх правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості реалізовувати свої права як власника в повному обсязі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved