Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Київська міська прокуратура №4 про визнання договору недійсним, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та його витребування з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у жовтні 2019 року їй стало відомо, що Київською міською прокуратурою № 4 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за ч. 4 ст. 190 КК України. Під час досудового розслідування у цій справі позивачці стало відомо, що невстановлені особи незаконним способом заволоділи квартирою [ADDRESS] , загальною площею 60 кв.м. та житловою площею 41 кв.м., яка належить їй в порядку спадкування за законом після смерті брата [PERSON] . Так, [PERSON] , [INFO] , проживав з [PERSON] , [INFO] у квартирі [ADDRESS] . 03.09.2014 року [PERSON] та [PERSON] офіційно зареєстрували шлюб. 30.10.2014 року [PERSON] та [PERSON] , як подружжя звернулися до органу приватизації Святошинського району міста Києва із завою про передачу в спільну часткову власність квартири [ADDRESS] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». На підставі Розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 343 від 05.11.2014 року видано Свідоцтво на право власності на спірну квартиру від 05.11.2014 року, згідно якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Однак [INFO] [PERSON] померла та не отримала свідоцтво про право власності на квартиру. Вказане свідоцтво про право власності також не отримав й [PERSON] через стан свого здоров`я. Разом з тим, враховуючи те, що [PERSON] як чоловік [PERSON] був спадкоємцем першої черги, на момент її смерті фактично проживав з нею, то в силу ст.ст. 1218, 1220, 1223, 1261, 1268 ЦК України фактично прийняв спадщину та успадкував спірну квартиру після смерті своєї дружини. Проте, відповідного свідоцтва про право власності на цю квартиру [PERSON] не отримав, право власності у встановленому законом порядку не зареєстрував. [INFO] [PERSON] помер, а після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гончаренко С.Ю. із проханням видати свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . Однак, постановою від 24.12.2019 №113/02-31 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру фактично через те, що квартира оформлена на інших осіб. Так, за інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 105 від 26.01.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим Михайлом Юрійовичем. Позивачка зазначає, що за умовами договору купівлі-продажу від 26.01.2019 року гр. [PERSON] , [INFO] (продавець), продав спірну квартиру [PERSON] , [INFO] (покупець) за 850 000 гривень. При цьому, згідно пункту 3 вказаного Договору, квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Деснянською районною у місті Києві Радою № 358 від 14.05.2007 року. Разом з тим, відповідно до листа Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.08.2019 року через відділ приватизації державного житлового фонду не проходила приватизація квартири [ADDRESS] ; свідоцтво право власності на вказану квартиру не видавалось; [ADDRESS] відноситься до Святошинського району міста Києва. За інформацією КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на спірну квартиру не зареєстровано. На підставі викладеного, позивачка вважає, що порушені її права як спадкоємця на спірну квартиру, а тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26.01.2019 року, визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребувати квартиру від [PERSON] із чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 31.03.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (ас.49-50). 06.05.2020 року на адресу Святошинського районного суду м. Києва надійшли пояснення від третьої особи - Київської міської прокуратури № 4, в яких третя особа підтримала позові вимоги з огляду на те, що під час досудового розслідування встановлено, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу № 105 від 26.01.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим Михайлом Юрійовичем. Згідно копії цього договору від 26.01.2020 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) продав зазначену квартиру [PERSON] . При цьому зазначено, що [PERSON] зазначена квартира належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Деснянською районною у місті Києві Радою № 358 від 14.05.2007 року. Разом з тим, Деснянська районна адміністрація м. Києва повідомила місцеву прокуратуру про те, що Свідоцтво про право власності на житло № 358 від 14.05.2007 року відділом приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлового-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві адміністрації не видавалося. Таким чином, [PERSON] не мав права розпоряджатися зазначеним майном, оскільки воно йому фактично не належало та зареєстровано за ним на підставі неіснуючого свідоцтва про права власності. Крім того, зазначає, що дійсними власниками квартири на праві спільної часткової власності є подружжя [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на підставі розпорядження органу приватизації Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 343 від 05.11.2014 року. [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] помер [INFO] . Під час досудового розслідування встановлено, що за інформацією Спадкового реєстру заповіти від імені померлої [PERSON] та спадкові справи після ї смерті не зареєстровані; однак приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гончаренко С.Ю. 18.02.2016 року відкрито спадкову справу № 1/2016 після смерті [PERSON] та [INFO] видано свідоцтво на право власності після його смерті його сестрі [PERSON] . З огляду на те, що спірною квартирою заволоділи на підставі неіснуючих документів, а єдиним спадкоємцем померлого законного власника є Позивачка, то на думку третьої особи, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі(ас.59-61). 09.11.2020 року на адресу Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява від [PERSON] про заміну позивача, оскільки вона є дочкою [PERSON] , котра померла [INFO] , а тому вона є спадкоємцем усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] на момент відкриття спадщини(ас.77-78). Ухвалою суду від 02.03.2020 року заяву про заміну позивача у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Київська місцева прокуратура №4 про визнання договору недійсним, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом та його витребування з чужого незаконного володіння, задоволено, замінено позивача [PERSON] на [PERSON] (ас.92-93). 17.03.2021 року на адресу Святошинського районного суду м. Києва надійшли пояснення від третьої особи - [PERSON] , в яких він підтримав позові вимоги з огляду на те, що він ніколи не був власником квартири [ADDRESS] ; свідоцтва про права власності на житло, видане Деснянської районною у місті Києві радою № 358 від 14.05.2007, він ніколи не отримував; договору купівлі-продажу від 26.01.2019 року щодо продажу спірної квартири ніколи не підписував(ас.107-108). 02.06.2021 року представником Відповідача надані додаткові пояснення та клопотання про витребування у Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації доказів, а саме: оригінал Розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 343 від 05.11.2014 року та документів, на підставі якого воно видане та оригінал Свідоцтва на право власності від 05.11.2014 року на квартиру [ADDRESS] . Клопотання обґрунтовано тим, що до позовної заяви додані копії Розпорядження та Свідоцтва на право власності, які не завірені належним чином, а оригінали знаходяться у Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації. В той же час, з копій, наданих до суду, вбачається, що Свідоцтво на право власності на спірну квартиру видано 05.11.2014 року на підставі Розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 343 від 05.11.2014 року, в той же час як громадянка [PERSON] померла ще [INFO] , що підтверджується копією актового запису про смерть [PERSON] від 01.11.2014 року. Крім того, заява [PERSON] на приватизацію від 30.10.2014 року, не заповнена належним чином та до неї не додані документи, передбачені Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 N 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за N 109/17404 (чинне на момент проведення приватизації спірної квартири)(ас.129-134). Ухвалою суду від 02.06.2021 року задоволено клопотання представника Відповідача та витребувано у Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації оригінали Розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 343 від 05.11.2014 року та документів, на підставі якого воно видане та оригінал Свідоцтва на право власності від 05.11.2014 року на квартиру [ADDRESS] (ас.140). 29.06.2021 року на виконання ухвали суду від 02.06.221 року на адресу Святошинського районного суду м. Києва надійшли завірені копії Розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 343 від 05.11.2014 року та документів, на підставі якого воно видане та Свідоцтва на право власності від 05.11.2014 року на квартиру [ADDRESS] (ас.149-163). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті(ас.171). 20.09.2022 року позивачкою подано до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити(ас.181). В судове засідання 29.09.2022 року позивачка не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач та його представник в судові засідання призначене судом на 29.09.2022, не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 29.09.2022 року представником відповідача надані додаткові пояснення та заява про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог заперечує з огляду на те, що відповідно до змісту ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним має право лише власник цього майна. В той же час, Позивач не є власником спірної квартири, оскільки квартира не входила до кола спадкового майна після смерті [PERSON] та [PERSON] , оскільки Свідоцтво на право власності на квартиру від 05.11.2014 року видане вже після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а отже процес приватизації не завершився у зв`язку з втратою заявником цивільної правоздатності. Також, зазначає, що у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. В свою чергу, у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Оскільки позивачем пред`явлено вимогу про визнання права власності у порядку спадкування на спірну квартиру та те, що процес приватизації не завершився у зв`язку з тим, що громадянка [PERSON] померла до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, то вказана позовна вимога заявлена до неналежного Відповідача, що є підставою для відмови у позові. Представники Дніпровської окружної прокуратури в судове засідання призначене на 29.09.2022 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі. В пояснення наданих раніше позовні вимоги підтримували в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання призначене на 29.09.2022 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. В пояснення наданих раніше позовні вимоги підтримував в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Київською місцевою прокуратурою № 4 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № від по факту заволодіння невідомими особами шахрайським шляхом квартирами у м. Києві встановлено, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Потаповим Михайлом Юрійовичем зареєстровано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1751174480000) на підставі договору купівлі-продажу № 105 від 26.01.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Потаповим Михайлом Юрійовичем. Згідно копії цього договору від 26.01.2020 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) продав зазначену квартиру [PERSON] . При цьому зазначено, що [PERSON] зазначена квартира належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Деснянською районною у місті Києві Радою № 358 від 14.05.2007 року. Разом з тим, відповідно до листа Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 15.08.2019 року через відділ приватизації державного житлового фонду не проходила приватизація квартири [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності № 358 від 14.05.2007 року [PERSON] на вказану квартиру не видавалось. Згідно письмових пояснень, наданих до суду, [PERSON] ніколи не був власником квартири [ADDRESS] . Свідоцтва про права власності на житло, видане Деснянської районною у місті Києві радою № 358 від 14.05.2007, він ніколи не отримував, договору купівлі-продажу від 26.01.2019 року щодо продажу спірної квартири ніколи не підписував. Водночас, з наявних матеріалів справи судом встановлено, що на підставі Розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 343 від 05.11.2014 року видано Свідоцтво на право власності на спірну квартиру від 05.11.2014 року, згідно якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Судом встановлено, що 03.09.2014 року громадянин [PERSON] одружився з громадянкою [PERSON] . Судом встановлено, що 30.10.2014 року громадянка [PERSON] подала до органу приватизації Святошинського району м. Києва заяву на приватизацію квартири [ADDRESS] . Після чого, на підставі розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації № 343 від 05.11.2014 року, видано Свідоцтво на право власності від 05.11.2014 року на квартиру [ADDRESS] на двох осіб: наймача - [PERSON] та члена її сім`ї - [PERSON] . Разом з тим, судом встановлено, що [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією актового запису про смерть [PERSON] від 01.11.2014 року. Тобто, Свідоцтво на право власності від 05.11.2014 року на квартиру [ADDRESS] видано на особу, яка на момент видачі Свідоцтва була померлою, що свідчить про відсутність в неї цивільної право та дієздатності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність це здатність мати цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Відповідно до ч. 4 ст. 25 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. А отже, ніяких правових наслідків щодо приватизації померлою [PERSON] квартири [ADDRESS] , яка під час її життя знаходилась у її фактичному користуванні, вказане Розпорядження органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації не спричинило. Процес приватизації [PERSON] квартири не відбувся у зв`язку з її смертю, право приватної власності щодо неї не виникло. В силу статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Пленум Верховного Суду України в частині 5 пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України по справі № 6-121цс13 від 11.12.2013р., право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Аналогічна позиція відображена в п. 6.2. Узагальнення судової практики розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.01.2017р. № 9-48/0/4-17. Про саме таке застосування Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» йдеться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Отже, оскільки [PERSON] померла [INFO] , тобто до прийняття органом приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації Розпорядження № 343 від 05.11.2014 року про видачу Свідоцтва на право власності на спірну квартиру від 05.11.2014 року, то до Позивачки, як до спадкоємиці, переходить право вимагати визнання за нею права власності на спірну квартиру. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,ч.2, ч.3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (частина перша статті 51 ЦПК України). Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] як до відповідача з вимогою про визнання договору недійсним, визнання права власності у порядку спадкування та витребування майна із незаконного чужого володіння. В той же час, у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21). Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові КЦС ВС від 30.07.2020 року в справі № 670/23/18, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Як вбачається з договору купівлі - продажу від 26.01.19 року року, який позивачка просить визнати недійсним, останній був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Проте, всупереч вказаному, інший учасник спірного правочину - [PERSON] не був залучений як відповідач відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України. Так, позивачка у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла. В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду від 14.04.2020 року у справі № 686/23977/18. Позивачкою неправильно визначено суб`єктний склад учасників справи, що унеможливило розгляд справи по суті, так як вказані вимоги безпосередньо стосуються прав та інтересів органу самоврядування та громадянина [PERSON] , але вимоги до них позивачкою не заявлялись, з клопотанням про залучення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та громадянина [PERSON] відповідачами (співвідповідачами) позивачка не зверталась. Ураховуючи відсутність у суду процесуальної можливості за власної ініціативи вирішувати питання в порядку статті 51 ЦПК України та залучати до участі у справі співвідповідачів, а також замінювати первісного відповідача на належного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності у порядку спадкування та визнання договору недійним з цих підстав. Щодо позовної вимоги про витребування майна із незаконного чужого володіння суд зазначає наступне. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Тобто, відповідно до ст. 387, 388 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, або від добросовісного набувача повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні іншої особи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позивач може порушувати питання про захист його права власності на спірну квартиру шляхом витребування іі із незаконного чужого володіння лише в тому випадку, якщо зможе довести доказами, що таке право йому належить, тобто, що він є власником майна. Натомість, враховуючи те, що процес приватизації спірної квартири не завершився у зв`язку із смертю [PERSON] , спірна квартира не входить до кола спадкового майна після іі смерті, а отже в межах розгляду даної справи не доведено право власності позивачки на спірну квартиру, і відповідно, право витребування їз незаконного чужого володіння. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З врахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed