Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

03 серпня 2021 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» (далі АТ «Райффайзен Банк», Банк, Заставодержатель) звернулося до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] , про захист порушеного права кредитора шляхом визнання права іпотекодержателя та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/0054/74/41754 від 02.12.2005 року. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 02 грудня 2005 року Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та [PERSON] уклали кредитний договір №014/0054/74/41754, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 297 000,00 дол. США, строком до 02 грудня 2025 року. Рішенням від 13 січня 2012 року Суворовський районний суд м. Одеси у справі №1527/2-5014/11 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнив в повному обсязі та стягнув солідарно з позичальника [PERSON] і фінансового поручителя [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 02 грудня 2005 року №014/0054/74/41754 у розмірі 5 526 875,88 грн. Зазначив, що на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 02 грудня 2005 року АППБ «Аваль» (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець) уклали нотаріально посвідчений договір застави майнових прав. Відповідно до пункту 1.2 договору застави предметом застави виступають майнові права, а саме: майнові права за договором № ГП/Р-32 про інвестування від 18 листопада 2005 року; майнові права за договором № ГП/Р-34 про інвестування від 18 листопада 2005 року; майнові права за договором № ГП/Р-33 про інвестування від 18 листопада 2005 року, укладених між Приватним підприємством «Прогрес-Риелт» (далі - ПП «Прогрес-Риелт») та заставодавцем. У пункті 1.4 договору застави визначено, що предметом договорів є будівництво: номерів-апартаментів з кухнею будівельний номер 151/1, будівельний номер 146 та будівельний номер 80, в м. Одеса, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, які мають бути збудовані ПП «Прогрес-Риелт», та перейдуть у власність заставодавця після вводу до експлуатації. Після здачі забудовником апартаментів в експлуатацію, 27 серпня 2007 року [PERSON] оформив право власності на нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) № [NUMBER] , в будинку якому після введення в експлуатацію було присвоєно адресу: [ADDRESS] . В позовній заяві банку зазначено, що вищевказані нежилі приміщення є наразі фактичною адресою номера-апартаментів з кухнею будівельний №80 за Договором про інвестування №ГП/Р-33 від 18.11.2005 року. За твердженням позивача з матеріалів кримінального провадження №12018161500002066 йому стало відомо, що [PERSON] 27.08.2007 року оформив право власності на спірне нерухоме майно і в подальшому 12.03.2009 року здійснив відчуження вище вказаного нерухомого майна [PERSON] за договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. В подальшому було змінено реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна з №20060679 на №281652951101. 30.01.2014 року [PERSON] набула право власності на спірні апартаменти відповідно до договору купівлі-продажу №162, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. 14.11.2014 року [PERSON] відчужила вищевказане майно [PERSON] відповідно до договору дарування №1019, який посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Рій К.Ю. 16.12.2014 року [PERSON] відчужила майно [PERSON] на підставі договору дарування №1107, який посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Рій К.Ю. 15.09.2015 року [PERSON] набув право власності на апартаменти відповідно до договору купівлі-продажу №5508, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. Позивач посилаючись на те, що згоду на відчуження заставного майна не надавав, просив суд визнати предметом іпотеки нежитлові приміщення (номер-апартаменти з кухнею) [ADDRESS] , що належать на праві власності [PERSON] , зобов`язати державний реєстраційний орган провести державну реєстрацію обтяжень майна та у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором від 02 грудня 2005 року № 014/0054/74/41754 у сумі: 5526875,88 грн., що визначена рішенням Суворовського районного суду м. Одеси, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно: номер-апартаменти з кухнею [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкову ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також просив стягнути з відповідача судовий збір у сумі 11939,74 грн. Ухвалою суду від 04 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення (номер-апартаменти з кухнею) [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (ІПН [NUMBER] ). 04 жовтня 2021 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - [PERSON] , в яких він просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що в забезпечення виконання Кредитного договору передавалися майнові права, а не нерухоме майно, а тому підстави для звернення стягнення на нерухоме майно відсутні, так як у позивача відсутні права іпотекодержателя на нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) №150, яким після здачі будинку в експлуатацію було присвоєно адресу: [ADDRESS] . Також зазначав, що в договорі застави майнових прав від 02.12.2005 року не було передбачено, що після того, як об`єкт буде зданий в експлуатацію, він автоматично стане предметом іпотеки і що у відповідних державних реєстрах відсутні записи про накладання на спірне приміщення заборон та обтяжень. 29 грудня 2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю позовних вимог вказуючи, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах матеріального права, не підтверджені належними та допустимими доказами. Також заявляв про застосування строків позовної давності. Ухвалою суду від 23 травня 2022 року заяву представника [PERSON] адвоката Козачишина О.В. про залучення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Іллічової Наталії Артемівни в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залишено без задоволення. Заяву представника [PERSON] адвоката Козачишина О.В. про виклик свідків залишено без задоволення. Закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 04 серпня 2022 року сторони надали свої пояснення стосовно обставин справи. В судове засідання 20 жовтня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника АТ «Райффайзен Банк» до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Представник [PERSON] адвокат Козачишин О.В. надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності. Просив у задоволенні позовних вим ог відмовити в повному обсязі. Також надав до суду письмовий виступ у судових дебатах. Представник [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02 грудня 2005 року Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та [PERSON] уклали кредитний договір №014/0054/74/41754, згідно з умовами якого банк повинен був надати позичальнику кредит у розмірі 297 000,00 дол. США, строком до 02 грудня 2025 року. Рішенням від 13 січня 2012 року Суворовський районний суд м. Одеси у справі №1527/2-5014/11 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнив в повному обсязі та стягнув солідарно з позичальника [PERSON] і фінансового поручителя [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 02 грудня 2005 року №014/0054/74/41754 у розмірі 5 526 875,88 грн. 02 грудня 2005 року АППБ «Аваль» (заставодержатель) та [PERSON] (заставодавець) уклали договір застави майнових прав, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. та зареєстрований в реєстрі за №3280. Відповідно до пункту 1.2 договору застави предметом застави виступають майнові права за договорами, а саме: майнові права за договором № ГП/Р-32 про інвестування від 18 листопада 2005 року; майнові права за договором № ГП/Р-34 про інвестування від 18 листопада 2005 року; майнові права за договором № ГП/Р-33 про інвестування від 18 листопада 2005 року, укладених між Приватним підприємством «Прогрес-Риелт» (далі - ПП «Прогрес-Риелт») та заставодавцем. У пункті 1.4 договору застави визначено, що предметом договорів є будівництво: номерів-апартаментів з кухнею будівельний номер 151/1, будівельний номер 146 та будівельний номер 80, в м. Одеса, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, які мають бути збудовані ПП «Прогрес-Риелт», та перейдуть у власність заставодавця після вводу до експлуатації. Згідно п. 1.5 договору застави сторони оцінюють номера-апартаментів з кухнею будівельний номер 151/1, яка будується в місті Одесі, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, згідно договору №ГП/3-32 про інвестування від 18.11.2005 р. в 564553 грн.; номера-апартаментів з кухнею будівельний номер 146, яка будується в місті Одесі, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, згідно договору №ГП/3-34 про інвестування від 18.11.2005 р. в 787883 грн.; номера-апартаментів з кухнею будівельний номер 80, яка будується в місті Одесі, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, згідно договору №ГП/3-33 про інвестування від 18.11.2005 р. в 494316 грн. Після здачі забудовником апартаментів в експлуатацію, 27 серпня 2007 року [PERSON] оформив право власності на нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) № [NUMBER] , яким після здачі було присвоєно адресу: [ADDRESS] . В позовній заяві банку зазначалось, що вищевказані нежилі приміщення є наразі фактичною адресою номера-апартаментів з кухнею будівельний №80 за Договором про інвестування №ГП/Р-33 від 18.11.2005 року. Після введення будинку по [ADDRESS] в експлуатацію між банком та [PERSON] договір іпотеки нежилих приміщень (номер-апартаменти з кухнею) №150 не укладався. Записи про обтяження в реєстр іпотек та єдиний реєстр заборон відчуження нерухомого майна щодо спірного нерухомого майна не вносилися. Таким чином, правовий статус переданих в заставу банку майнових прав на договори у взаємовідносинах між позивачем та [PERSON] не змінився і регулюється договором застави від 02.12.2005 року. Назва договору застави від 02.12.2005 року, назва його сторін та зміст свідчить про заставу майнових прав правовідносини щодо яких регулюються нормами законодавства про заставу і на які розповсюджуються норми Закону України «Про заставу» та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». У зв`язку з цим, суд вважає помилковим часткове обґрунтування банком своїх позовних вимог нормами Закону України «Про іпотеку». За твердженням позивача тільки 30.06.2021 року з матеріалів кримінального провадження №12018161500002066 від 01.08.2018 р. йому стало відомо, що [PERSON] 27.08.2007 року оформив право власності на спірне нерухоме майно і в подальшому 12.03.2009 року здійснив відчуження вище вказаного нерухомого майна [PERSON] за договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. Ці твердження оцінюються судом критично, так як матеріали справи підтверджують обізнаність позивача про введення будинку за адресою: [ADDRESS] в експлуатацію у 2007 році, про що свідчить наданий відповідачем витяг з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів №111682663 від 15.09.2015 про укладення банком договорів іпотек в зазначеному будинку у 2007-2008 роках та враховуючи встановлені пп. 4 п. 107 розділу Х постанови Правління НБУ від 30.06.2016 р. №351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» вимоги щодо періодичності перевірки забезпечення по кредитам (нерухоме майно не рідше одного разу на 12 місяців; товари в обороті не рідше одного разу на місяць; інше майно не рідше одного разу на 6 місяців). Після придбання [PERSON] нежилих приміщень (номер-апартаменти з кухнею) [ADDRESS] , було змінено реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна з №20060679 на №281652951101. 30.01.2014 року [PERSON] набула право власності на апартаменти відповідно до договору купівлі-продажу №162, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. 14.11.2014 року [PERSON] відчужила вищевказане майно [PERSON] відповідно до договору дарування №1019, який посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Рій К.Ю. 16.12.2014 р. [PERSON] відчужила майно [PERSON] на підставі договору дарування №1107, який посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Рій К.Ю. Вказані обставини підтверджені матеріалами справи, сторонами по справі не оспорюються і не спростовані. Згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 15.09.2015 р., який зареєстрований в реєстрі за №5508, відповідач ( [PERSON] ) набув право власності на нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) № [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно матеріалів цивільної справи, перед укладенням вищевказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А. здійснила необхідні дії для укладення та нотаріального посвідчення правочину, зокрема, перевірила документи попереднього власника зазначених нежилих приміщень та отримала витяги з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна тощо. Тобто нотаріус перевірила відсутність в державних реєстрах відомостей щодо прав інших осіб на вказане нерухоме майно. Згідно отриманою нотаріусом інформації ніяких іпотек, заборон, обтяжень спірного нерухомого майна та інших перепон в оформленні договору купівлі-продажу нежилих приміщень (номер-апартаменти з кухнею) №150 не було. Ці обставини підтвердив і продавець нерухомого майна ( [PERSON] ), про що зазначив в п. 4 договору купівлі-продажу від 15.09.2015 р., який був укладений з [PERSON] . Відповідач придбав майно за договором купівлі-продажу і розрахувався за нього з колишнім власником сплативши останньому 470500 грн. Як зазначено в позовній заяві АТ «Райффайзен Банк» і підтверджено матеріалами цивільної справи, до відповідача власником спірних нежилих приміщень були п`ять осіб. Всі правочини з відчуження зазначених приміщень були нотаріально посвідчені і безперешкодно укладені у період з 12.03.2009 року по 15.09.2015 року. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пункті 96 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), у пункті 10.29 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19). Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц). Добросовісна особа, яка придбала нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Тому, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (провадження № 12-127гс19). Таким чином, відсутність на момент вчинення відповідачем правочинна з купівлі-продажу нежилих приміщень (номер-апартаменти з кухнею) № [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , судових спорів щодо цього майна, відсутність у відповідних державних реєстрах іпотек/обтяжень/арештів на спірне нерухоме майно є підставою для відмови в позові Банку (навіть якщо б спірний об`єкт нерухомості був предметом іпотеки). Відповідний правовий висновок зазначений в п. 7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17 в якому вказано наступне - за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 (провадження №12-127гс19)). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню. Згідно ст. 2 ЦПК України одним із завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення справ. З матеріалів справи вбачається, що з моменту першого відчуження (12.03.2009 р.) нежилих приміщень (номер-апартаменти з кухнею) № [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , до моменту подачі позову до [PERSON] пройшло більше 11 років. Матеріали справи не містять доказів про проведення банком будь-якої претензійно-позовної роботи щодо [PERSON] з приводу предмету застави до подачі цього позову. Матеріали справи не містять навіть листів банку до [PERSON] щодо заставного майна, зокрема, про необхідність переоформлення застави в іпотеку, згідно умов договору застави від 02.12.2005 р., після введення будинку в експлуатацію. Враховуючи відсутність даних у відповідних реєстрах про обтяження спірного майна, тривалу бездіяльність позивача щодо захисту своїх прав відносно предмета застави, інші встановлені судом обставини справи, зокрема, відсутність судових спорів з приводу нерухомого майна до придбання спірного майна [PERSON] , суд вважає, що ці обставини безумовно позбавляли відповідача можливості дізнатися про права третіх осіб на спірне майно, а тому задоволення позовних вимог банку призведе до порушення вищевказаного завдання цивільного судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Крім цього, при ухваленні рішення суд також враховує, що до позову банку не були додані докази реєстрації майнових прав за договором застави майнових прав, який посвідчений приватним нотаріусом Колодяжною А.В. 02.12.2005 р. та зареєстрований в реєстрі за №3280, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (надалі - ДРОРМ). Натомість, разом з відзивом на позов відповідачем були надані докази, що вказані в вищевказаному договорі майнові права на номера-апартаментів з кухнею будівельний №80 були 30.03.2006 року о 12:31:58 зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, тип обтяження застава рухомого майна, №3037748, контрольна сума 1АД63ЕБ436. Внесення цього запису в ДРОРМ також підтверджує укладення саме договору застави, а не іпотеки. В інших реєстрах заборон/іпотек зазначені в договорі застави від 02.12.2005 року майнові права позивачем зареєстровані не були. Вищевказане обтяження за №3037748 автоматично вилучено з ДРОРМ у зв`язку з завершенням п`ятирічного терміну зберігання. Тобто, 30.03.2011 року цей запис було вилучено з реєстру, після чого він не продовжувався, не поновлювався, заново не вносився і на даний час в ДРОРМ відсутній. Після вилучення зазначеного запису з ДРОРМ в інші державні реєстри заборон/іпотек/обтяжень записи про обтяження спірного майна не вносилися. Статтею 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388\~ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Статтею 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлений порядок внесення записів до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Так, записи до Державного реєстру вносяться держателем або реєстраторами Державного реєстру протягом робочого дня, в який подано заяву обтяжувача. Моментом реєстрації обтяження є день, година та хвилина реєстрації в Державному реєстрі відомостей про обтяження. Записи зберігаються в Державному реєстрі протягом п`яти років з моменту їх внесення. У зв`язку з цим, саме АТ «Райффайзен Банк» несе ризик невнесення (несвоєчасного внесення) відомостей про обтяження до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а також наділене правом вимагати від заставодавця (третьої особи) погашення кредиту та відшкодування завданих збитків. У постанові Верховного Суду від 07.05.2019 у справі №926/3371/17 акцентовано увагу на тому, що виходячи із загальних засад змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором на позивача покладений тягар доведення обставин наявності заборгованості за кредитним договором у зв`язку з його не виконанням та обставин щодо наявності у реєстрі відомостей про зареєстровані обтяження майна на яке звертається стягнення. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства України застава зберігає свою силу для нового власника майна за умови наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відповідних відомостей про обтяження, які внесені до такого реєстру перед відчуженням предмета застави і є чинними на момент його відчуження. У протилежному випадку набувач вважається добросовісним і набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Подібні за змістом висновки висловлені у постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі №6-7цс13, від 19 листопада 2014 року у справі №6-168цс14 та у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №463/3582/17, від 18 грудня 2019 року у справі №619/4033/18, від 05 лютого 2020 року у справі №569/11433/15, від 05 лютого 2020 року у справі №761/3615/19, від 18 березня 2020 року у справі №202/5584/18, від 19 травня 2021 року у справі №761/1386/19. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна (нежилих приміщень (номер-апартаменти з кухнею) № [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ) і воно було придбано [PERSON] вільним від незареєстрованих прав третіх осіб, в даному випадку АТ «Райффайзен Банк». Обґрунтовуючи свої позовні вимоги представник позивача також зазначав, що спірне нерухоме майно відповідача нібито є предметом застави/іпотеки, згідно договору застави майнових прав посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. 02.12.2005 р. та зареєстрованого в реєстрі за №3280, який укладений між АТ «Райффайзен Банк» та [PERSON] . Вищевказаний договір є єдиним наданим позивачем доказом, що майнові права на належне відповідачу нерухоме майно нібито раніше перебували в заставі Банку, а тому, на думку позивача, нібито є предметом застави/іпотеки та позову по цій справі. З матеріалів справи вбачається, що в п. 1.2 договору застави майнових прав посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. 02.12.2005 р. вказано, що в забезпечення зобов`язань за кредитним договором в заставу передаються: майнові права за договором №ГП/Р-32 про інвестування від 18.11.2005 року; майнові права за договором №ГП/Р-34 про інвестування від 18.11.2005 року; майнові права за договором №ГП/Р-33 про інвестування від 18.11.2005 року. В цьому пункті не зазначено, що є об`єктом інвестування за вищевказаними договорами, його характеристики та місце розташування. Згідно п. 1.5 договору застави сторони оцінюють: номера-апартаментів з кухнею будівельний номер 151/1, яка будується в місті Одесі, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, згідно договору №ГП/3-32 про інвестування від 18.11.2005 р.; номера-апартаментів з кухнею будівельний номер 146, яка будується в місті Одесі, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, згідно договору №ГП/3-34 про інвестування від 18.11.2005 р.; номера-апартаментів з кухнею будівельний номер 80, яка будується в місті Одесі, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, згідно договору №ГП/3-33 про інвестування від 18.11.2005 р. У зв`язку з цим суд погоджується з доводами відповідача, що зі змісту вищевказаного договору застави майнових прав не зрозуміло майнові права за якими договорами інвестування від 18.11.2005 р. передані в забезпечення кредиту Банку №№ГП/Р-32, ГП/Р-33, ГП/Р-34 або №№ГП/3-32, ГП/3-33, ГП/3-34. Самі договори інвестування від 18.11.2005 року до матеріалів справи №522/14550/21 позивачем на додані. Без зазначених договорів фактично неможливо визначити на якому поверсі будувались апартаменти, їх опис та інші характеристики майбутнього об`єкту нерухомості достатні для його ідентифікації. Враховуючи зазначені розбіжності, з матеріалів справи неможливо достеменно встановити майнові права за якими договорами, та на які об`єкти були предметом договору застави. Також, в справі №522/14550/21 відсутні докази, що один з зазначених в договорі застави майнових прав від 02.12.2005 р. об`єктів, які будуються, отримав номер №150 за адресою: [ADDRESS] . Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до норм ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при винесенні рішення суд приймає до уваги і правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11.08.2022 року по справі №522/21000/18, згідно якої АТ «Райффайзен Банк» було відмовлено в аналогічному позові з наступних підстав. Залежно від того, що сторони договору визначили як предмет іпотеки договір має містити його опис, достатній для встановлення основних характеристик нерухомого майна або для з`ясування змісту (виду) майнового права щодо такого майна (право володіння, користування або інші правомочності), що є вимогою спеціального Закону та запорукою ефективної реалізації прав іпотекодержателя у разі звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення його вимог. Згідно з умовами договору застави його предметом були майнові права на незакінчені будівництвом номера-апартаментів з кухнею будівельний номер 151/1, які будуються в м. Одеса, Гагарінське плато, готельний спортивно-оздоровчий комплекс, номера-апартаментів з кухнею будівельний номер [ADDRESS], готельний спортивно-оздоровчий комплекс; номера-апартаментів з кухнею будівельний номер [ADDRESS], готельний спортивно-оздоровчий комплекс, які мають бути збудовані ПП «Прогрес-Риелт». За домовленістю сторін договору застави, протягом 10 днів після здачі апартаментів в експлуатацію та оформлення правовстановлюючих документів сторони укладають новий договір застави (іпотеки) нерухомого майна, який посвідчується у нотаріуса, який накладає заборону на відчуження апартаментів (пункт 4.2, 6.4 договору застави). Проте сторони не виконали наведених умов договору та не уклали нового договору застави (іпотеки) нерухомого майна щодо новоствореного нерухомого майна, відповідних змін до договору застави майнових прав від 02 грудня 2005 року не внесли. За договором застави від 02 грудня 2005 року перетворення майнових прав, як предмета іпотеки, у право власності на новостворений об`єкт (апартаменти) мало відбутися внаслідок реалізації умов пунктів 4.2, 6.4 договору застави, а саме шляхом підписання іпотекодержателем та іпотекодавцем нового договору застави (іпотеки) нерухомого майна щодо новоствореного нерухомого майна, зокрема змін щодо опису предмета іпотеки, чого сторонами не виконано, відповідні зміни щодо предмета іпотеки не внесено. За встановлених у цій справі обставин, безумовної трансформації майнових прав за вказаним договором застави майнових прав у право власності на новостворений об`єкт нерухомого майна не відбулося, що є наслідком недотримання вимог спеціального Закону стосовно порядку передачі в іпотеку об`єктів, будівництво яких не завершено, та невиконання сторонами умов договору застави майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва щодо укладення нового договору іпотеки після завершення будівництва і прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна. З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про те, що банк не навів фактичних і правових підстав для звернення стягнення на нежитлові приміщення, загальною площею: 122,2 кв. м, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , як на предмет іпотеки за договором застави майнових прав 02 грудня 2005 року, оскільки передані в заставу майнові права за цим договором та новостворений об`єкт нерухомого майна не є тотожними об`єктами цивільних прав - їх правова ідентичність банком не доведена та не вбачається зі змісту спірних правовідносин. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 640/5896/15-ц (провадження № 61-3115св20). Іпотека майнових прав на нерухоме майно не є тотожною речовим правам (праву власності) на нерухоме майно оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення, а тому, не можна звертати стягнення на зареєстроване у встановленому порядку нерухоме майно, яке у подальшому не було передане кредитору (банку) в іпотеку. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд також у постановах: №487/1398/15 від 21.03.2018 року; №5002-10/1364-2012 від 17.07.2020 року; №639/7921/15 від 29.01.2020 року. Приймає суд до уваги і доводи представника третьої особи та представника відповідача, що договором застави майнових прав посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В. 02.12.2005 р. та зареєстрованого в реєстрі за №3280 не було передбачено, що після того, як об`єкт буде зданий в експлуатацію, він автоматично стане предметом іпотеки. При цьому, матеріали справи №522/14550/21 не містять доказів, що банк звертався до третьої особи ( [PERSON] ) з вимогою/пропозицією/позовом укласти новий договір застави (іпотеки) нерухомого майна, згідно договору застави майнових прав від 02.12.2005 р., після закінчення будівництва будинку ПП «Прогрес-Риелт» і введення його в експлуатацію. Як зазначено вище, про введення будинку за адресою: [ADDRESS] в експлуатацію банку стало відомо, ще у 2007 році і до моменту подачі цього позову у нього було достатньо часу для вчинення вищевказаних дій. Суд також погоджується з доводом відповідача, що вимога про визнання нежилих приміщень предметом іпотеки заявлена до неналежного відповідача, так як ця вимога відноситься до правовідносин між позивачем та [PERSON] до яких [PERSON] , який є єдиним відповідачем у справі, немає ніякого відношення. Ставлячи питання про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором банк повинен був надати суду докази видачі кредиту та докази наявності поточної заборгованості за кредитом на момент розгляду справи. В матеріалах справи немає доказів видачі кредиту, як немає доказів поточної заборгованості позичальника перед Банком. Суд не приймає в якості належного доказу існування поточної заборгованості за кредитом надане позивачем рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 січня 2012 року у справі № 1527/2-5014/11, так як винесене десять років назад рішення суду ніяким чином не може підтверджувати поточну заборгованість за кредитом [PERSON] . Ставлячи питання про звернення стягнення на нерухоме майно відповідача у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02 грудня 2005 року №014/0054/74/41754 позивач повинен був надати суду належні докази поточної заборгованості за вищевказаним кредитом, що останнім зроблено не було, а це є підставою для відмови в позові. У разі не подання банком доказів видачі кредиту, суд повинен відмовити у задоволенні позовних вимог. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: №191/3566/17 від 13.08.2020 року; №372/223/17 від 06.05.2020 року; №703/3063/18 від 27.03.2020 року; №205/7263/18 від 20.03.2020 року; №755/18920/18 від 29.01.2020 року. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до наданих відповідачем доказів, готельний спортивно-оздоровчий комплекс на Гагарінському плато в м. Одесі був прийнятий в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта відповідно до акту від 31.05.2007 р. та отримав повну адресу [ADDRESS] . Зазначений акт затверджений розпорядженням Приморської райадміністрації Одеської міської ради №1081 від 01.06.2007 р. та зареєстрований Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Управління архітектури та містобудування ОМР 01.06.2007 р. №212. Згідно матеріалів справи право власності на своє нерухоме майно третя особа оформила 27.08.2007 р. Дата вводу в експлуатацію комплексу в 2007 році безумовно стала відома позивачу в тому ж році. Про це свідчить наданий відповідачем витяг з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів №111682663 від 15.09.2015, в якому наявна інформація про укладення ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» іпотечних договорів на приміщення за адресою: [ADDRESS] , зокрема, укладення договорів іпотеки в 2007 та 2008 роках. Крім того, подавши позов до Суворовського районного суду м. Одеси про дострокове стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 02.12.2005 р. банк реалізував своє право на дострокове повернення всієї суми заборгованості і своїми діями, на власний розсуд, змінив умови основного зобов`язання (кредиту) щодо строку дії договору. Звернення банку до суду та рішення суду про стягнення з третьої особи заборгованості свідчить про закінчення строку дії кредитного договору, а тому строк позовної давності на стягнення боргу, в т.ч. шляхом звернення стягнення на предмет застави, повинен відраховуватися з моменту настання строку повернення всієї суми заборгованості. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд в постановах: №640/616/14 від 12.02.2020 року; №372/2091/15 від 20.01.2020 р. та Велика Палата Верховного Суду в постанові №523/10225/15 від 24.04.2019 року. У зв`язку з цим, строк подачі позову про звернення стягнення на предмет застави почався для позивача з моменту звернення до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 02.12.2005 р. Такий висновок зазначений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13 (провадження №14-154цс18). Так у вищевказаній постанові вказано, що звернення з позовом про дострокове стягення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінує порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час зверення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Як роз`яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд погоджується з доводами відповідача про сплив строку позовної давності для подачі позову, однак, у зв`язку з відмовою в позові з інших правових підстав, суд не може застосувати цю норму права. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ст. 1 Протоколу до „Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45). Європейський суд з прав людини в таких випадках констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Статтею 3 ЦК України встановлені загальні засади цивільного законодавства, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, справедливість, добросовісність та розумність. З вищевказаними нормами Основного Закону кореспондуються норми Цивільного кодексу України, зокрема ст.ст. 316, 317, 319, 321, згідно яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі третіх осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв`язку з цим, суд погоджується з позицією відповідача, що лишати власника його майна можливо лише у виняткових випадках, які передбачені законодавством, до яких цей випадок явно не відноситься. Згідно ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України). Пункт 1 ст. 6 „Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати своє рішення. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. З вищевказаними нормами Конституції України, кореспондуються норми ст.ст. 12, 81 ЦПК України, які закріплюють в цивільному процесі принцип змагальності сторін та обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України, частини першої\~статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право у порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Матеріали справи №522/14550/21 не містять належних та допустимих доказів, також позов АТ «Райффайзен Банк» не обґрунтований відповідними нормами матеріального права щодо можливості звернення стягнення на нерухоме майно відповідача. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість позову Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» та залишає його без задоволення. Згідно норм п. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У зв`язку з залишенням без задоволення позовних вимог АТ «Райффайзен Банк», суд скасовує заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.08.2021 року, якою накладений арешт на приміщення (номер-апартаменти з кухнею) [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (ІПН [NUMBER] ).

Outcome: dismissed