Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

7.12.2021 року позивач звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . Вона звернулася з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, який відмови їй у видачі свідоцтва, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 29.04.1997р., за яким батько придбав зазначену квартиру укладено на біржі, і не відповідає нормам законодавства, які діяли на час реєстрації договору. Оскільки вона не може прийняти спадщину, тому вважає своє право порушеним, просить суд визнати договір купівлі-продажу вказаної квартири дійсним. В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Відповідачі про час та місце розгляду справи повідомлялися через оголошення на сайті суду у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання в Одеській області. Представник третьої особи Одеської товарної біржі до суду не прибув. Вислухавши пояснення осіб, якій беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав. За діючим Законодавством визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним передбачено лише нормою ст.220ч.2 ЦК України, згідно якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тлумачення цієї норми права свідчить, що суд може визнати договір дійсним тільки з підстав недодержання сторонами вимоги про його нотаріальне посвідчення. За договором купівлі-продажу №20196 на Одеській товарній біржі 29.04.1997р. [PERSON] придбав у відповідачів квартиру [ADDRESS] . Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно п.12 зареєстрований на Одеській товарній біржі, а також право власності позивача на квартиру зареєстровано в Одеського МБТІ 12.05.1997р. (а.с.6 об.). [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем його майна після його смерті є позивач. Аналізуючи законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд встановив наступне. Згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, до правовідносин, які виникли між сторонами повинно застосовуватися матеріальне право, яке існувало до 2004р. Згідно з ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором ст. 128 ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до ч. 1 ст.45, ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Вказані грошові кошти отримані продавцями до підписання договору, відбулася передача майна і позивач фактично вступила у володіння придбаною квартирою, а тому набула право власності на неї. Такий висновок суду кореспондується з норм ст.ст.128,153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за якими право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Реєстрація в бюро технічної інвентаризації речового права на зазначену квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила законодавству, чинному на час укладення спірного договору, оскільки згідно ст.15ч.2 Закону України «Про товарну біржу» від 1991р., угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню та вважаються укладеними з моменту їх реєстрації на біржі. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації права власності на підставі, зокрема, договорів купівлі-продажу зареєстрованих біржею, бюро технічної інвентаризації, що в свою чергу регламентує Наказ Міністерства юстиції України №7/5 від 07.07.2002р. «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно». Відповідно до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року за № 1952-15, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності якщо, зокрема, реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Оскільки покупець квартири [PERSON] повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, сплатив за придбану квартиру певну суму, зареєстрував своє речове право на зазначену квартиру в органах БТІ, даних, про те, що договір купівлі-продажу не визнавався відповідачами, позивачем суду не надано, а отже суд приходить до висновку, що померлий [PERSON] правомірно володів нею. Оскільки сторонами дотримані всі передбачені законом умови укладення договору, тому відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року та ст.15 Закону України «Про товарну біржу» договір є таким, що відбувся з моменту його укладення та є укладеним з моменту реєстрації на біржі. Згідно ст.2 ч.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». З позову не вбачається, що відповідачі невизнають або оспорюють права позивача на квартиру, а також, що вони ухиляються від нотаріального посвідчення спірного договору. З огляду на зазначені обставини підстав для визнання в судовому порядку дійсним неоспореного або невизнаного відповідачами договору купівлі-продажу квартири немає. Cуд не звертає увагу на положення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", оскільки вказана Постанова не враховувала норм ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 1991р. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed