Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить стягнути з КНП ЛОР «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 131531,95 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він працював у Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» з 01.03.2020 по 10.07.2020. Наказом № 82-ВК його було звільнено з роботи з посади завідувача Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці з 10.07.2020. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.04.2021 у справі № 456/3028/20 визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» від 02 липня 2020 року №82-ВК в частині звільнення [PERSON] з посади завідувача Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу з 10 липня 2020 року, виданий згідно з п. 1 ч. 1 ст.\~40\~КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Поновлено [PERSON] на роботі в Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» на посаді директора Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу з 11 липня 2020 року. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 липня 2020 року по 19 квітня 2021 року в сумі 223259 грн 40 коп. На виконання судового рішення наказом від 19.04.2021 № 42/1-вк «Про поновлення [PERSON] » Центр легеневого здоров`я поновив його на роботі на посаді директора Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу з 11.07.2020. Отже, судове рішення від 19.04.2021 в частині поновлення на роботі виконано невчасно, а саме: 17.05.2021. Наказом від 17.05.2021 № 52-ВК його було звільнено з роботи з посади директора Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України з 17.05.2021. При звільнені йому не було виплачено середню заробітну плату за затримку з 20.04.2021 по 16.05.2021 виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.04.2021 та грошову компенсацію за невикористані в липні 2020 року травні 2021 року дні щорічної відпустки в кількості 31 календарний день. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.10.2021 у справі № 456/3433/21, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.02.2022, стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» на користь [PERSON] 18318 грн 72 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та 24899 грн 74 коп. грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів. На виконання рішень від 19.04.2021 та 07.10.2021 Центр легеневого здоров`я 24.05.2021 та 01.06.2022 перерахував на його картковий рахунок відповідно 179723,82 грн та 18318,72 грн і 24899,74 грн, що підтверджується виписками з АТ КБ «Приватбанк» від 22.06.2021 та 02.06.2022. Отже, оскільки остаточна виплата належних йому при звільненні з роботи грошових сум Центром легеневого здоров`я була здійснена лише 01.06.2022, а тому в період з 18.05.2021 до 31.05.2022 існувала затримка у розрахунку з ним у зв`язку із звільненням, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Представником відповідача Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Вербенком П.О. подано відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги позивача не визнає та заперечує їх повністю. Зокрема, зазначає, що звільнення [PERSON] з роботи мало місце 17.05.2021, як і нарахування та виплата відповідних сум при звільненні. Відповідно про порушене право щодо невиплати належних сум при звільненні (затримку розрахунку) позивач довідався одразу ж після звільнення, починаючи з 18.05.2021. Проте з позовом про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні останній звернувся тільки 01.06.2022, тобто з пропуском визначеного ст. 233 КЗпП України строку на звернення до суду за захистом порушеного права. Вказане, на думку відповідача, є підставою для відмови в позові в повному обсязі. Окрім того, представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності. Позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, де останній основну увагу концентрує на доводах звернення до суду з позовом про захист порушеного права в межах встановленого строку позовної давності. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 червня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 36/ На запит суду щодо доступу до персональних даних відповідача 06 липня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь про зареєстроване місце проживання позивача /а.с. 37/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.07.2022 позовну заяву [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 25.07.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 38/. 25.07.2022 на електронну ручу суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності та відзив на позов /а.с. 44-52/. 03.08.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив /а.с. 58-61/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.09.2022 постановлено подальший розгляд справи за участі представника відповідача проводити в режимі відеоконференції /а.с. 65/. Розгляд справи по суті відбувся за участі позивача [PERSON] , його представника [PERSON] та представника відповідача [PERSON] . Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив, просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов заперечив з підстав, наведених у відзиві. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи судом встановлено, що [PERSON] працював в Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» з 01.03.2020 по 10.07.2020. Наказом № 82-ВК його було звільнено з роботи з посади завідувача Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці з 10.07.2020. Згідно з рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.04.2021 у справі № 456/3028/20 визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» від 02 липня 2020 року № 82-ВК в частині звільнення [PERSON] з посади завідувача Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу з 10 липня 2020 року, виданий згідно з п. 1 ч. 1 ст.\~40\~КЗпП України у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Поновлено [PERSON] на роботі в Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» на посаді директора Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу з 11 липня 2020 року. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 липня 2020 року по 19 квітня 2021 року в сумі 223259 грн 40 коп. та судові витрати /а.с. 17-20/. Згідно з рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.10.2021 у справі № 456/3433/21, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.02.2022, стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» на користь [PERSON] 18318 грн 72 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та 24899 грн 74 коп. грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів /а.с. 8-16/. Відповідно до штатного розпису з 01.04.2020 Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» посадовий оклад директора Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу становив 7635,20 гривень /а.с. 21-26/. Як вбачається з витягу з наказу, виданого генеральним директором КНП Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Раком Л.М. 17.05.2021 за № 52-ВК, позивача [PERSON] директора Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу звільнено з роботи за власним бажанням на підставі пункту 1 ст.\~36\~КЗпП України з 17.05.2021 /а.с. 27/. Судом встановлено, що на виконання вищезгаданих судових рішень від 19.04.2021 та 07.10.2021 відповідачем тільки 24.05.2021 та 01.06.2022 перераховано на картковий рахунок [PERSON] відповідно 179723,82 грн та 18318,72 грн і 24899,74 грн, що підтверджується виписками з АТ КБ «Приватбанк» від 22.06.2021 та 02.06.2022 /а.с. 6-7/. Тобто, фактично тільки 01.06.2022 відбувся повний розрахунок із [PERSON] , незважаючи на його звільнення ще 17.05.2021. Долучені до матеріалів справи постанови про відкриття виконавчих проваджень та платіжні доручення стосуються ходу виконання рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07.10.2021 у справі № 456/3433/21 /а.с. 49-50/. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу реалізації [PERSON] права на отримання компенсації за час затримки розрахунку з ним при звільненні. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5\~ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Дослідженими обставинами справи судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з КНП Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» та працював на посаді директора Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу. Як вбачається з витягу з наказу, виданого генеральним директором КНП Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Раком Л.М. 17.05.2021 за № 52-ВК, позивача [PERSON] директора Дрогобицького міжрайонного протитуберкульозного підрозділу звільнено з роботи за власним бажанням на підставі пункту 1 ст.\~36\~КЗпП України з 17.05.2021 /а.с. 27 /. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України. Частиною першою статті 47\~КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116\~КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233\~КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року в справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року в справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року в справі №6-116цс15, від 06 квітня 2016 року в справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року в справі №311/136/16, від 08 листопада 2017 року в справі № 202/4914/16-ц. Тобто, в даному конкретному випадку судом встановлено, що звільнення з роботи мало місце 17.05.2021. При цьому повний розрахунок з позивачем відбувся тільки 01.06.2022, що підтверджується відповідними виписками з банківського рахунку [PERSON] про зарахування коштів, копії яких долучено до матеріалів справи. Вказане є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові [PERSON] його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає безпідставним покликання представника відповідача на застосування строків позовної давності з огляду на таке. Так, на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117\~КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Тобто, безпідставним є покликання представника відповідача на 17.05.2021 як день, коли позивачу стало відомо про затримку розрахунку, оскільки фактично такий відбувся тільки 01.06.2022. Зазначена позиція суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду щодо правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України, викладений у постанові № 755/12623/19 від 08.02.2022, та узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 січня 2019 року в справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Що стосується суми середнього заробітку, який підлягає виплаті, то слід зазначити наступне. Статтею 27\~Закону №\~108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Заробітна плата за останні два календарні місяці, що передували звільненню [PERSON] з роботи, становила: березень та квітень 2021 року по 7635,20 грн. Число робочих днів у березні та квітні 2021 року 22 дні. Відтак середньоденний заробіток становить 347,05 грн. Кількість днів затримки розрахунку з 18.05.2021 по 31.05.2022 складає 379 днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2021 по 31.05.2022 становить 131531,95 грн. З урахуванням викладеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 131531,95 грн (347,05 грн х 379 днів). Разом з тим, пунктом 6 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Зважаючи на викладене, повністю, всебічно та об`єктивно проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні докази, суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1316,00 грн.

Outcome: approved