Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі окрім неї також зареєстрована, однак не проживає вже більше 10 років її подруга [PERSON] , що підтверджується актом про встановлення факту не проживання за місце реєстрації від 29.08.2022. Позивач вказує, що усі комунальні послуги за квартиру вона оплачує самостійно, а [PERSON] жодної участі в утриманні даної квартири не бере, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останній у квартирі немає. Відтак, враховуючи, що відповідач не проживає у спірній квартирі вже більше 10 років, не сплачує комунальні послуги, не обслуговує житло, позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.09.2022 відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження. 07.10.2022 протокольною ухвалою суду постановленою в судовому засіданні без видалення в нарадчу кімнату закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, а також не заперечила з приводу ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась з невідомої на те суду причини, хоча про час та місце судового засідання була неодноразово належним чином повідомлена, зокрема шляхом надіслання на поштову адресу за її зареєстрованим місцем проживання повістки про виклик до суду та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавала. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення, оскільки проти заочного розгляду справи не заперечує позивач. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Згідно реєстраційного посвідчення виданого 11.12.1991 Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] (1/100 ід.д. житлового будинку з надвірними побудовами) [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі договору купівлі продажу однокімнатної комунальної квартир, посвідченого Тернопільською держнотконторою 26.11.1991, за реєстровим №2-5403. Відповідно до будинкової книги прописки громадян, що мешкають у будинку [ADDRESS] , з 17.11.2010 у вказаній квартирі з поміж інших зареєстрована відповідач [PERSON] , [INFO] . 11.12.1991 Тернопільським міським госпрозрахунковим бюро на замовлення [PERSON] виготовлено технічний паспорт на квартиру куплену в особисту власність за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки ПП «Дружба сервіс-житло 1» №215 від 29.08.2022, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та разом з нею зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Згідно акту про встановлення факту не проживання за місце реєстрації від 26.08.2022, виданого ПП «Дружба сервіс-житло 1», комісією у складі майстра дільниці ПП «Дружба сервіс-житло 1» [PERSON] , паспортиста ПП «Дружба сервіс-житло 1» [PERSON] , дільничного офіцера поліції Формігей О.І., в присутності та за письмовими підтвердженнями свідків сусідів: [PERSON] , [PERSON] , складено акт проте, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 17.11.2010 по даний час, проте за зазначеною адресою не проживає більше 10 років. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1\~ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1\~ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1\~ст. 319 ЦК України). Частиною першою статті 321 ЦК України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст.\~383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 150 Житлового кодексу України\~визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч. 1\~ст. 401 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2\~ст. 406 ЦК України). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК Української РСР). Верховний Суд України у Постанові від 15.05.2017, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що "право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку"; "право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України". Згідно з частиною 1 статті 18\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» № 1871-IX від 05.11.2021, який набрав чинності 01.12.2021, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У пункті 4 розділу VI\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» закріплено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~24\~Закону України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації. Виходячи з того, що Закон України\~«Про надання\~публічних (електронних\~публічних)\~послуг щодо\~декларування та\~реєстрації місця\~проживання в\~Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення\~статті 24\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно абз. 2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2\~ст. 406 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 по справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням». У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , не будучи членом сім`ї позивача, не маючи договірних відносин із позивачем, як власником квартири щодо права користування квартирою, є зареєстрованою у належній позивачу [PERSON] на праві приватної власності квартирі та, при цьому, не проживає у ній більше 10 років, не несе тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним на праві власності майном. При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16.11.2016, справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а тому позивач правомірно вимагає усунення порушень своїх прав шляхом визнання відповідачів таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, у якому відповідач має зареєстроване місце проживання, проте відповідач у вказаному житловому приміщенні фактично не проживає протягом тривалого часу (більше 10 років), судом не встановлено жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , та оскільки позивач заперечує проти залишення за відповідачем права користуватися належною позивачу квартирою, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, шляхом визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 992,40 грн судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved