Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, у якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визнати домашнім насильством дії [PERSON] щодо [PERSON] , визнати [PERSON] кривдником відносно [PERSON] , визнати [PERSON] особою, що постраждала від домашнього насильства; зобов`язати [PERSON] негайно відновити відповідність санітарно-гігієнічним нормам по інсоляції та повітрообміну згідно ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення» житлове приміщення [PERSON] та поновити йому доступ к підсобним приміщенням квартири [ADDRESS] , а саме - Кухня, Туалет, Ванна кімната, Коридор (Передпокій, Хол, Коридор), Лоджія та Балкон; видати відносно [PERSON] , як кривдника, обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, яким визначити: заборону [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] , а саме - [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; направити [PERSON] на проходження програми для кривдників на строк - один рік; зобов`язати [PERSON] провести профілактичну бесіду з [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] про недопущення ними в майбутньому домашнього насильства відносно [PERSON] у його присутності. Бесіду провести з відеофіксацією та надати суду звіт про виконання. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що: перебував з заінтересованою особою у шлюбі, від якого вони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] ; у серпні 1999 року удочерив доньку від першого шлюбу [PERSON] - [PERSON] [INFO] , яка станом на тепер перебуває у шлюбі та має призвіще [PERSON] . У червні 2019 року випадково дізнався, що дитина, яку заявник виховував та знав як [PERSON] , не може бути його сином. 12 серпня 2019 року заявником отриманий експертний висновок про біологічне батьківство №МЄ19- 73609), яким виключається ймовірність батьківства [PERSON] до [PERSON] . Звернувшись до [PERSON] за поясненнями, щодо даної обставини та з метою встановлення місцеперебування та розшуку рідної дитини заявника, він отримав категоричне заперечення, що її вини у цьому немає, та додатково вона висунула гіпотезу, що дитину могли підмінити; від серпня 2019 року заявник декілька разів звертався до спеціалістів за психологічною допомогою; 09.09.2019 року заявник звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою на підставі ст.136 Сімейного кодексу України "Оспорювання батьківства", за якою відкрито провадження №758/11511/19. Ухвалою від 16.02.2021 у цьому провадженні року була призначена молекулярно-генетична експертиза, на яку [PERSON] та дитина не з`явилися, провадження триває дотепер та рішення не винесено; Подільським УП НП ГУ в м.Києві 05.08.2020 року зареєстрована заява [PERSON] про кримінальне правопорушення за ст. 148 Кримінального кодексу України «Підміна дитини» - ЄРДР 12020100070002489; заявник звернувся до Подільського районного суду міста Києва із заявою про визнання фізичної особи померлою відносно його сина [PERSON] , мотивуючи з метою захисту прав відсутнього понад три роки [PERSON] . Провадження у справі №758/15003/21 триває досі; За місцем проживання заявника [PERSON] вчиняє дії морально - психологічного характеру шляхом застосовування словесних образ, приниження, залякування з метою звинуватити заявника у вигаданих сексуальних домаганнях до неї, демонстративне винесення його особистих речей з усіх кімнат в одну точку квартири, ненормативну принизливу лайку, проведення біля його ліжка якихось ритуалів зі свічками та іншими речами, вилучення телевізора, вай-фай роутеру, столу, зняття сушарки для рушнику у ванній кімнаті, перешкоджала у наданні йому побутової допомоги 05.07.2020 року після ДТП, підбурює до аналогічних дій [PERSON] та [PERSON] . Такі дії відбуваються, як приватно так і публічно, коли присутні інші люди. Такі дії [PERSON] завдають йому моральних страждань, що полягає в душевному болі, постійному переживанні за своє здоров`я, приниженні честі та гідності. Також [PERSON] вчиняє відносно заявника останні 2.5 місяці фізичне домашнє насильство: 19 червня 2022 року [PERSON] ., за попередньою змовою з [PERSON] , заволодівши ключами від усіх житлових кімнат, а також кухні, заблокували двері до цих приміщень (були замкненні на ключ), таким чином унеможливили інсоляцію та провітрювання місця проживання заявника, передбачені розділом 10 "Санітарно-гігієнічні вимоги (безпека життя та здоров`я)" Державних будівельних норм В.2.2-15:2019 "Житлові будинки. Основні положення", як щодо житлових приміщень та квартир в цілому, що перетворило його місце проживання непридатним для життя. Використання тільки штучного освітлення впливає на погіршення його зору. Ситуація з повітрообміном приміщення погіршується присутністю у помешканні заявника тварини - кішки заінтересованої особи. Також [PERSON] сприяє та заохочує [PERSON] палити цигарки та кальян у кімнаті сина і дим йде до помешкання заявника. Зазначає, що такі дії [PERSON] разом з [PERSON] та [PERSON] відбуваються формально без фізичного контакта з ним. На прохання [PERSON] відновити йому доступ до природнього освітлення, повітря, місця приготування їжі, доступ до його особистих речей у підсобних та інших приміщеннях [PERSON] відмовила. Вважає, що такі дії здійснюються заінтересованою особою з метою примусити заявника відмовитись від намірів довести вищеозначені справи до законного вирішення, щоб він залишив місце свого проживання та уникнути з`ясування обставин, які трапились з сином [PERSON] . Вказує, що він для [PERSON] у даних обставинах є єдиним джерелом юридичної небезпеки. Такі дії [PERSON] завдають йому фізичних страждань, викликають побоювання за свою безпеку, емоційну невпевненість та завдають шкоди психічному здоров`ю. З приводу вказаних обставин заявник звертався до правоохоронних органів, однак жодного разу [PERSON] не була притягнута до відповідальності. Відтак, з метою недопущення повторних випадків вчинення домашнього насильства щодо нього просить заяву задовольнити. У судовому засіданні заявник підтримав заяву з підстав, викладених у ній, та просив таку задовольнити. У судове засідання заінтересована особа, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлена про дату, час і місце цього судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не з`явилася. Представник заінтересованої особи повідомила, що [PERSON] не може з`явитися у судове засідання, оскільки вона була призвана на військову службу за загальною мобілізацією, що підтверджується копією Витягу з наказу начальника Шевченківського районного у місті Києві територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 12.04.2022 № 70, з якого убачається , що [PERSON] була призвана на військову службу за загальною мобілізацією. Указане відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису У судовому засіданні представник заінтересованої особи проти заяви заперечувала, вважала її безпідставною, оскільки заінтересованою особою не вчинялися факти психологічного та/або фізичного насильства щодо заявника, заінтересована особа жодного разу до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в сім`ї не притягалась, просила відмовити у її задоволенні. Зазначила, що [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] і згідно договору про поділ майна подружжя вона має право на власний розсуд користуватися та розпоряджатися нею. Однак [PERSON] з метою примусити заінтересовану особу відмовитися на користь заявника від належній їй на праві приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS] ініціював судові провадження, де стороною або заінтересованою особою є [PERSON] : справа №758/11511/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини; справа №758/15003/21 за заявою про визнання сина [PERSON] - [PERSON] померлим; справа № 758/7520/22 за заявою [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису. У зв`язку з чим звернула увагу суду, що має місце зловживання заявником своїми процесуальними правами на звернення до суду і такий факт, зокрема, встановлений у судовому рішенні, яке набрало законної сили, - ухвалі Подільського районного суду міста Києва від 30.11.2023 у справі № 758/15003/21, якою з метою подальшого запобігання зловживання заявником [PERSON] процесуальними правами, які полягають у зверненні до суду шляхом подання до суду завідомо безпідставної заяви, яка має очевидно штучний характер, що не відповідає приписам пункту третього частини другої статті 44 ЦПК України, судом застосовано до [PERSON] захід процесуального примусу у виді штрафу у сумі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (вказана ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили, а оплата заявником штрафу свідчить про визнання заявником факту зловживання ним процесуальними правами). Заперечуючи в судовому засіданні проти заяви представник заінтересованої особи зазначила, що: до Подільського районного суду міста Києва було подано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення (справа №758/14018/20); [PERSON] 26.11.2021 було подано до Подільського УП ГУ НП в м. Києві заяву про вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень щодо неї та її неповнолітньої дитини [PERSON] . Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 10.12.2021 у справі № 758/17214/21 зобов`язано уповноважених осіб Подільського УП ГУ НП у місті Києві невідкладно, але не пізніше 24 годин після отримання органом досудового розслідування копії ухвали слідчого судді внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, викладеного в заяві [PERSON] від 26.11.2021 року та зареєстрованій Подільським УП ГУ НП у м. Києві; заявником безпідставно зазначено про порушення заінтересованою особою Державних будівельних норм В.2.2-15:2019 "Житлові будинки. Основні положення", оскільки вони містять вимоги, які поширюються на проектування нових і реконструкцію житлових будинків, не регламентують умови користування власником його житловим приміщенням, а заінтересована особа не є тією особою, яка відповідальна за дотримання вказаних вимог при проектування і реконструкцію житлового будинку, де розташована її квартира, а також нею не здійснювалось перепланування або реконструкція квартири. Заявником не надано належних доказів; згідно наданого на запит представника заінтересованої особи листа Подільського УП ГУНП у м. Києві від 28.09.2020 року № 306-173/125/53/01-2020 викликів, пов`язаних з [PERSON] , за вказаний період часу не виявлено; [PERSON] , не здійснює оплату витрат за користування житлово-комунальними послугами та на утримання квартири та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Заслухавши пояснення заявника та представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до таких висновків. Як убачається з копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] одружились 30.11.1996 року, про що в книзі актів про одруження відділом РАЦС Красноперекопського міськвиконкому АР Крим зроблено запис № 175, прізвища після одруження: чоловіка [PERSON] , дружини - [PERSON] . Згідно з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18.08.199 р. міським відділом РАЦС Красноперекопського міськвиконкому АР Крим, батьки [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] , мати [PERSON] . Під час перебування у шлюбних відносинах у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 05.05.2003 року та передана їй у власність на підставі Договору про поділ майна подружжя від 17.05.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук О.М. та зареєстровано в реєстрі за №1820, що підтверджено копією вказаного договору. Як убачається з копії рішення Подільського районного суду м. Києва від 12.11.2012 року №2/2607/3250/12 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після припинення шлюбних відносин заявник, заінтересована особа та дитина [PERSON] продовжили проживати в одній квартирі [ADDRESS] , що учасниками справи не заперечується, а відтак приймається судом до уваги. Заявник звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо своєї колишньої дружини, з наступних підстав. У провадженні Подільського районного суду м. Києва перебувають цивільні справи: №758/11511/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини; №758/14018/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Центр надання адміністративних послуг Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про виселення; 26.10.2021 року заявник звернувся до Подільського районного суду міста Києва із заявою про визнання [PERSON] померлим (справа №758/15003/21). Судовий розгляд даної справи триває; окрім цього, 05.08.2020 року заявник звернувся до Подільським УП НП ГУ в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 148 Кримінального кодексу України «Підміна дитини» та внесено відомості до ЄРДР за № 12020100070002489. Отже, на переконання заявника, саме наявність таких судових справ та кримінального провадження спричиняє вчинення відносно нього зі сторони заінтересованої особи психічного та фізичного насильства з метою примусити заявника відмовитись від намірів довести вищеозначені справи до вирішення. Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. 2, 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону, оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі №756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі №754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі №754/6995/19, від 06 лютого 2020 року у справі №753/8626/19, від 09 вересня 2020 року у справі №711/3280/20 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Психологічне насильство, на переконання [PERSON] , виражалося в наступному: [PERSON] застосовувала словесні образи, приниження, погрожувала звинуватити заявника у вигаданих сексуальних домаганнях, демонстративно виносила його особисті речі з усіх кімнат в одну точку квартири, принижувала його ненормативною лайкою, проводила біля його ліжка ритуали зі свічками та іншими речами (за її словами - виведення злих демонів), знімала полотенце сушарку у ванній кімнаті, щоб заявник не мав де сушити білизну, перешкоджала у наданні йому побутової допомоги після травм, отриманих в ДТП. У зв`язку з чим заявник звертався до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінального правопорушення відносно нього із сторони колишньої дружини. Листом Подільського УП ГУ НП в місті Києві №Г-719/125/53-2021 від 05.04.2021 року заявнику повідомили реєстр його звернень до служби 102. В ході реагувань на його заяви не виявлено ознак кримінальних правопорушень. Відомостей про притягнення певних осіб до адміністративної відповідальності немає. Отже, сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та необхідності застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Як убачається з листа Подільського УП ГУ НП в місті Києві від 28 вересня 2020 року № 306-173/125/01-2020, отриманого представником заінтересованої особи, заявник, заінтересована особа та їх син звертались до Подільського УП ГУ НП в місті Києві щодо дій, які стосуються користування квартирою, у якій усі разом проживають. Викликів, пов`язаних з [PERSON] , за вказаний період часу не виявлено / а.с. 113/. Згідно з довідки Подільського УП ГУ НП у м. Києві від 13.05.2021 року розглянуто матеріал перевірки ЖЄО №15009 від 25.04.2021 року про те, що 25.04.2021 року за адресою: [ADDRESS] , за попередньою інформацією відбулося «насильство в сім`ї». У результаті виїзду поліцейських відносно [PERSON] , [INFO] , складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року адміністративний матеріал відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП повернуто до Подільського УП ГУ НП в м. Києві для дооформлення. Відтак, протокол про вчинення адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП складено відносно [PERSON] , а не відносно [PERSON] . Отже, будь-яких доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, які б підтверджували вчинення саме [PERSON] відносно заявника психологічного насильства суду не надано. Згідно з довідки №051/12-зв від 17.03.2020 року заявник звертався за консультативною допомогою до спеціалістів Київського міського Центру роботи з жінками. Відповідно до листа міститься інформація про те, що 02 вересня 2019 року [PERSON] дійсно звернувся за консультативною допомогою та отримав консультацію юрисконсульта щодо роз`яснення питань в частині сімейного права та консультацію психолога за темою «Відносин в сім`ї». Відтак, таке звернення суд не бере до уваги, адже надання консультації відносно взаємовідносин у сім`ї, не стосується цієї справи, оскільки учасники справи не перебувають у сімейних відносинах, які регулюються СК України, а є колишнім подружжям, які надалі проживають разом. Окрім цього, отримання консультації на вказану тему не свідчить про повідомлення заявником обставин вчинення відносно нього домашнього насильства та такого не встановлено із цього листа судом. Натомість, суд повторно відмічає, що у короткому часовому проміжку у листопаді 2019 року заявник звернувся до суду із позовом про виключення запису, як батька, з актового запису про народження дитини /а.с. 27/. Згідно з довідки №051/043-59-зв від 31.12.2020 року заявник звертався за консультативною допомогою до спеціалістів Київського міського Центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству. Надано консультацію психологом за темою «Домашнє насильство». При цьому, такий лист не містить відомостей про те, що до [PERSON] із сторони [PERSON] вчинялося домашнє насильство. Щодо вчинення відносно [PERSON] фізичного насильство, суд відмічає наступне. Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. [PERSON] наводить аргументи про те, що [PERSON] блокувала заявнику доступ до дверей і кімнат в квартирі таким чином унеможливлювало інсоляцію та провітрювання його місця проживання, передбачені розділом 10 "Санітарно-гігієнічні вимоги (безпека життя та здоров`я)" Державних будівельних норм В.2.2-15:2019 "Житлові будинки. Довідкою Подільського УП ГУ НП в місті Києві про результати розгляду звернення №17754 заявника по даному факту зазначено, що 19.06.2022 року Подільське УП ГУ НП в місті Києві намагалося зв`язатися з заявником для встановлення обставин, але не змогли цього зробити, тому розгляд за заявою закрито. Заявник звертався до свого сімейного лікаря з алергічними симптомами розладу здоров`я та отримав направлення пройти обстеження у алерголога, який встановив діагноз "Алергічний риніт". Висновку щодо причин захворювання в матеріалах справи немає. Отже, досліджуючи питання щодо наявності або відсутності обставин вчинення заінтересованою особою відносно заявника фізичного насильства суд дійшов висновку, що такі дані стосуються цивільних правовідносин, які склалась між колишнім подружжям щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а тому зазначені аргументи суд не бере до уваги, адже вони не є правопорушеннями насильницького характеру, передбаченими п.17 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», при цьому, як зазначає сам заявник, такі дії [PERSON] відбуваються без фізичного контакту з ним. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що доводи заявника про вчинення відносно нього фізичного насильства із сторони колишньої дружини [PERSON] не підтверджено жодними доказами у відповідності ст. 76-80 ЦПК України. Окрім цього, заявником подано наступні електронні докази та досліджені судом. Дослідивши зміст розмови між заявником та поліцейським на аудіозаписі від 07.12.2020 року (Полиция визов 00380937112(00380937112644) 18.32.mp3, суд приходить до висновку про те, що її зміст аж ніяк не підтверджує наявність насильницьких дій з боку заінтересованої особи по відношення до заявника, працівник поліції зазначає заявнику, що їх конфліктна ситуація є сімейною сваркою і в ній немає складу ні адміністративних, ні кримінальних правопорушень. Дослідивши відеофайл «VID 20220629 132547.mp4» від 29.06.2022 року, долучений до матеріалів справи заявником, суд приходить до висновку про те, що він не підтверджує жодних протиправних дій з боку заінтересованої особи щодо заявника, оскільки, з відеофайлу неможливо встановити у житловому приміщенні за якою адресою та ким були зачинені двері до кімнат та підсобних приміщень, при цьому, як вказує сам заявник, заінтересована особа заблокувала йому вільний перехід по квартирі 19.06.2022 року, а відеозапис знятий аж через 10 днів після подій, якій описує заявник. Подані заявником фотокартки стану житлового приміщення суд не бере до уваги, оскільки, не зрозуміло, які саме ознаки правопорушення на них зазначені, коли саме зроблені дані знімки і чи дійсно житло заявника на них зображено. Отже, враховуючи наведене вище та встановлені дані із поданих електронних доказів, суд прийшов до переконання про те, що дослідженні у судовому засіданні електронні докази оцінені у сукупності з іншими доказами наявними у справі та такі не свідчать про вчинення відносно [PERSON] із сторони [PERSON] . дій, що містять ознаки домашнього насильства. Щодо аргументів заінтересованої особи про здійснення оплати за житлово-комунальну послуги, суд зазначає наступне. Заінтересована особа наводить аргументи про те, що здійснювала оплату за надані житлово-комунальні послугами за вищевказаною адресою у травні 2022 року, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Окрім цього, представником заінтересованої особи надано копії квитанцій про оплату заінтересованою особою послуг інтернету/телебачення у травні, липні 2022 року, однак такі суд оцінює критично, адже вони не містять у графі «призначення платежу» відомостей про адресу, за якою надаються такі послуги, а копії відповідного договору до матеріалів справи не було долучено. Надані заявником квитанції про оплату за користування житлово-комунальними послугами, за утримання будинку та прибудинкової території стосуються за електроенергію періоду до липня 2019 року, за опалення до травня 2019 року, за утримання будинку та прибудинкової території - до серпня 2019 року, холодна вода та водовідведення - липня 2019 року, гаряча вода та водовідведення - січня 2019 року, вивезення побутових відходів - до липня 2019 року. Інших доказів на підтвердження здійснення заявником витрат на оплату житлово-комунальних послуг у 2020 -2022 роках заявником суду не було надано. Попри те, наведені аргументи та доводи щодо здійснення оплати заінтересованою особою за житлово-комунальні послуги за адресою - [ADDRESS] , суд не бере до уваги, адже такі не стосуються предмету доказування. Натомість суд відмічає, що вказані докази підтверджують утримання майна власником квартири, якщо інше не встановлено договором між користувачами квартири, доказів чого суду не подано, у відповідності до ст. 322 ЦК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Разом із тим, під час розгляду справи суд установив, що конфлікт між учасниками справи виник у зв`язку із невирішенням у добровільному порядку питання сімейного характеру між колишнім подружжям, а саме щодо батьківства сина, народженого під час перебування заявника та заінтересованої особи у шлюбі, щодо порядку користування житлом, яке є власністю заінтересованої особи. Враховуючи наведене вище, суд дійшов до переконання про те, що з матеріалів справи не вбачається вчинення відносно [PERSON] домашнього насильства, [PERSON] . Інші доводи заявника, наведені у заяві про видачу обмежувального припису, не підтверджено жодними доказами, а відтак не приймаються судом до уваги. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису, які наведені заявником у заяві про видачу обмежувального припису, однак не доведені у відповідності до ст. 76-79 ЦПК України. Таким чином, враховуючи, що у суду відсутні належні, достатні та переконливі докази вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а відтак суд прийшов до висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису, а тому у такій вимозі необхідно відмовити. Щодо інших вимог заяви, то оскільки в основній вимозі про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] відмовлено повністю, а відтак у додаткових вимогах, які є похідними від основної, необхідно відмовити повністю. У відповідності до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed