Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

10.08.2022р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» про визнання права на забезпечення індивідуальним безкоштовним лічильником, зобов`язання встановити індивідуальний газовий лічильник (а.с. 1-6). Ухвалою судді Наумової О.С. від 12.08.2022р. відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 18). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , споживачем послуг газопостачання та сплачує кошти за їх отримання. Відповідач є Оператором ГРМ (газорозподільної мережі), виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Позивачка зверталась із листом від 14.01.2022р. (вх.№ ЗГ-193) до відповідача з проханням встановити квартирний прилад обліку споживання природного газу (лічильник). Відповідач листом від 18.01.2022р. за №491-Лв-515-0122 відмовив, посилаючись на те, що багатоквартирний будинок за ініціативи та за кошти газопостачального підприємства обладнано загальнобудинковим вузлом обліку природного газу, а власник квартири може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти, чим, на думку позивачки, порушив її право як споживача природного газу, оскільки забезпечити оплату за фактично спожитий газ можливо лише за умови встановлення індивідуального лічильника газу. Позивачка не відмовлялась від встановлення індивідуального лічильника природного газу, не чинила перешкоди представникам AT «Дніпрогаз» у доступі до квартири для встановлення лічильника. Вважала, що на підставі умов публічного Типового договору відповідач взяв на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам в необхідних об`ємах (обсягах). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2023 року (абзац четвертий підпункту "а" пункту 1 частини першої статті 6 із змінами, внесеними згідно із Законами № 2260-VII1 від 21.12.2017, № 1338-IX від 05.03.2021). За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 28.12.2011р. № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 гри, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 гри. Оскільки позивачка сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, оплачені мною, та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення індивідуальних лічильників газу в квартирі, в якій газ використовується тільки для приготування їжі. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Саме на AT «Дніпрогаз» покладений обов`язок з встановлення лічильників газу у строк до 01 січня 2023 року і товариство повинно вживати заходів щодо залучення джерел фінансування цих робіт, а покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18), від якої Велика Палата Верховного Суду не відступила (постанова від 26.10.2021р. в справі № 212/5836/17 (провадження № 14-11 цс21). На підставі викладеного, просила визнати за нею право на забезпечення індивідуальним безкоштовним лічильником газу за рахунок AT «Дніпрогаз», зобов`язати AT «Дніпрогаз» за свій рахунок в термін до 01 січня 2023 року встановити індивідуальний газовий лічильник у своїй квартирі. Відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» позовні вимоги не визнав. 13.09.2022р. представник відповідача Паранько Р.В. (діє на підставі довіреності від 07.06.2022р. а.с. 25) надав відзив на позовну заяву (а.с. 21-24), у якому не погодився із доводами позивачки про встановлення за рахунок оператора індивідуального газового лічильника у квартирі позивачки. Зазначив, що AT «Дніпрогаз» дійсно надає послугу з розподілу природного газу за адресою позивачки. В листопаді 2017 року в будинку [ADDRESS] , де мешкає [PERSON] , встановлений загальнобудинковий лічильник газу, який введено в експлуатацію для здійснення обліку спожитого природного газу. Вимоги позивачки про визнання права на забезпечення індивідуальним безкоштовним лічильником газу не відповідає способу захисту права, передбаченого ч. 2 ст. 16 ЦК України. AT «Дніпрогаз» на виконання вимог Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції від 01.10.2015р.) та Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпрогаз» на 2016-2025 роки, схваленого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31.03.2016р. № 545, запроваджено та встановлено загальнобудинковий лічильник газу. Відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», Регулятор погоджує/схвалює інвестиційні програми (плани розвитку) суб`єктів, діяльність яких регулюється Регулятором, у випадках, встановлених законом. Пункт 1 глави 5 розділу IV Кодексу газорозподільних систем визначає обов`язок Оператора ГРМ щодо виконання затвердженого Регулятором плану розвитку в повному обсязі відповідно до запланованих етапів, обсягів робіт у кількісному вираженні та обсягів фінансування у вартісному вираженні. Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у згадуваній редакції не поділяв поняття «вузол обліку природного газу» на загальнобудинковий чи індивідуальний. Та тільки в редакції закону від 20.01.2018р. у ст. 2 нововведенням стало визначення щодо оснащення\~споживачів природного\~газу -\~фізичних осіб\~(населення)\~індивідуальними лічильниками\~газу. До цього часу, існувало виключно поняття щодо забезпечення споживачів вузлами обліку - лічильниками газу. Тож, на виконання законодавчих вимог, затвердженого плану та забезпечення пріоритетних заходів держави в галузі щодо забезпечення 100% обліку природного газу по споживачам, було встановлено загальнобудинковий лічильник газу. Правомірність запровадження якого не оспорювалася споживачами цього будинку та заперечень щодо його встановлення з боку мешканців будинку не було висловлено. Разом з цим, Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у наведеній редакції не передбачав згоди мешканців будинку на встановлення такого лічильника. Про те, що відповідні дії AT «Дніпрогаз» узгоджувалися з діючим на той час законодавством, свідчить те, що Регулятор (НКРЕКП), в рамках наданих йому повноважень за п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» щодо здійснення державного контролю, зокрема, за діяльністю суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, не застосовував до AT «Дніпрогаз» санкцій передбачених ч. 2, 3 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». AT «Дніпрогаз» було вчинено дії у відповідності до вимог наведеного закону у попередній його редакції, про що повідомлено у відповіді товариства на порушенні у зверненні питання позивача. Щодо вимог про зобов`язання встановлення в термін до 01.01.2023 року індивідуального газового лічильника в квартирі позивача, зазначив, що відповідні правовідносини з цього питання врегульовуються згадуваним Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідний закон було прийнято 16.06.2011р. і з того часу неодноразово продовжувалися строки забезпечення встановлення лічильниками газу споживачів (населення) у яких газ використовується тільки для приготування їжі з 01.01.2018 року на 01.01.2021 року та в останній редакції змінено строк на 01.01.2023 року. І разом з цим, закон не регулює питання та не покладає обов`язку на Операторів ГРМ встановлювати побутовим споживачам додатково індивідуальні прилади обліку газу, якщо у відповідності до раніше діючих вимог закону було запроваджено загальнобудинковий лічильник газу. Та тим не менш, наразі встановлений строк - 1 січня 2023 року. Дата 1 січня 2023 року, є терміном протягом якого суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу особам, які використовують природний газ тільки для приготування їжі. Згідно ст. 530 ЦК України, зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Тільки у редакції закону від 20.01.2018р. у ст. 2 нововведенням стало визначення щодо оснащення споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. До цього часу, існувало виключно поняття щодо забезпечення споживачів вузлами обліку - лічильниками газу. Тому з урахуванням діючих на той час законодавчих вимог 10.11.2017р. правомірно було встановлено загальнобудинковий лічильник газу. Спростування цьому позивач не надав. Отже, строк забезпечення індивідуальним приладом обліку природного газу ще не настав. Тому вимога є передчасною і не підлягає задоволенню. Необґрунтованими вважав доводи позивачки про те, що вона має бути забезпеченою індивідуальним приладом обліку природного газу, оскільки кошти на це передбачені тарифом із розрахунку 25,20 грн. за кожні розподілені 1000 м.куб. У постанові НКРЕКП в структуру на послуги з розподілу природного газу включено вартість витрат на встановлення лічильників газу із розрахунку 25,20 грн. за кожні розподілені 1000 м3 газу. За 2021 рік споживання природного газу позивачем за його об`єктом газифікації, відповідно об`єм розподіленого природного газу, складає близько 200 м.куб газу. Середня комерційна вартість оснащення в помешканні лічильника газу типорозміру G 1,6 (номінальну пропускну здатність лічильника достатня для обліку спожитого природного газу на газову плиту), що включає в себе витрати на придбання лічильника, монтаж, встановлення становить близько 4560 грн. Тобто для покриття вартості на встановлення лічильника, з урахуванням того розміру який передбачається наведеним тарифом, позивач має безперервно спожити 180 952,00 м3 газу (4560*1000/25,20=180 952). З урахуванням середнього річного споживання на рівні 200 м3 газу, кількість років для споживання 180 952,00 м3 газу складе приблизно 904 роки (180925/ 200=904). І це тільки розрахунки кількості років та об`єму споживання для встановлення одного побутового газового лічильника, якщо виходити із розрахунку вказаної вартості, що закладалася у тариф розподілу природного газу. Тому є очевидним, що відповідний об`єм природного газу не було спожито позивачем, для покриття встановлення лічильника у його помешканні, якщо виходити саме з цих доводів [PERSON] . Встановлення лічильників відбувається у передбачені законом строки. Право споживачів, що не забезпечені лічильника газу взагалі, на встановлення індивідуального лічильника газу не вважається порушеним до 01.01.2023р. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивачка 14.09.2022р. надала відповідь на відзив (а.с. 30-33), в якій не погодилася із доводами відповідача, вважала, що твердження відповідача про правомірність встановлення загальнобудинкового лічильника газу є хибним, оскільки для правомірності необхідне одночасне дотримання таких умов: у споживачів не встановлені індивідуальні лічильники обліку газу; загальнобудинковий лічильник газу встановлений з дотриманням положень законодавства, зокрема, за наявності згоди на це співвласників відповідного багатоквартирного будинку. За відсутності хоча б однієї з указаних умов дії газорозподільної організації щодо визначення обсягів спожитого природного газу па підставі показників загальнобудинкового лічильника газу суперечитимуть як Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», так і приписам законодавства про зміст, допустимі обмеження та непорушність права власності. У будинку не дотримані обидві умови. Відтак, встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із позивачами та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивачів, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2021р. в справі №212/5836/17 (провадження № 14-11цс21). Наполягала на задоволенні позову. Відповідач 28.09.2022р.\~надав заперечення\~ на\~відповідь (а.с. 36 38), у яких не змінив власну позицію, вважав, що позивачка не оскаржує правомірність наданої відповіді AT «Дніпрогаз» на звернення. Надання відповіді в рамках Закону України «Про звернення громадян» не може сприйматися, як заперечення права позивача. AT «Дніпрогаз» повідомило заявника, що на виконання ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції від 01.10.2015р. в будинку встановлено загальнобудинковий лічильник газу, правомірність встановлення якого не оспорювалося. Згадувана редакція закону не містила поняття «індивідуальний лічильник газу», тому зазначено, що лічильник газу встановлено у відповідності до норм діючого на той час законі і підстави для встановлення індивідуального приладу обліку наразі відсутні. Це не позбавляє права споживача встановити індивідуальний прилад обліку природного газу за власний кошт з подальшою компенсацією таких витрат, що передбачено у ч. 2 ст. 3 редакції закону на момент звернення. Наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог. Враховуючи категорію спору (малозначна справа), наданий відповідачем відзив, надану позивачем відповідь на відзив, надані позивачем заперечення, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в сукупності з наданими письмовими доказами, доходжу до такого висновку з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). \~ \~ \~ \~ Під час розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , споживачем послуг газопостачання, що сторонами не заперечується. Відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» є Оператором ГРМ (газорозподільної мережі), виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Позивачка зверталась із листом від 14.01.2022р. (вх. № ЗГ-193-491-0122) до відповідача з проханням встановити квартирний прилад обліку споживання природного газу (а.с. 12). Відповідач листом\~від 18.01.2022р.\~за №491-Лв-515-0122\~повідомив позивачці\~про те,\~що на виконання Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» за адресою [ADDRESS] , заплановано встановлено та введено в експлуатацію загальнобудинковий лічильник газу за рахунок Оператора ГРМ у відповідності до затвердженого Постановою НКРЕКП від 31.03.2016р. №545 (зі змінами) Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпрогаз» на 2016-2025 роки. Згідно з п. 1 гл. 5 роз. IV Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2494 (далі - Кодекс ГРМ), Оператор ГРМ зобов`язаний виконувати затверджений Регулятором план розвитку в повному обсязі відповідно до запланованих етапів, обсягів робіт у кількісному вираженні та обсягів фінансування у вартісному вираженні. Дійсно, 20.01.2018р., згідно Закону № 2260-VIII від 21.12.2017р., набули чинності зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно яких в ст.ст. 2, 5, 6 даного Закону цифри "2018" замінено цифрами "2021" та ст. 2 доповнено новою частиною, а саме; з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Але, встановлення загальнобудинкового лічильника природного газу за адресою [ADDRESS] , було здійснено в період дії попередньої редакції Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в якій не обмежувалося та не обумовлювалося ані місце встановлення лічильника газу (в квартирі, перед житловим будинком тощо), ані кількість споживачів чи квартир (обсяг споживання природного газу, якими вимірює зазначений лічильник) та не ставилося конкретних вимог щодо тієї обставини, в чиїй власності або на балансі знаходиться лічильник, та не передбачалося отримання згоди співвласників багатоквартирного будинку. Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ні попередня\~ні чинна\~редакція Закону\~України «Про\~забезпечення комерційного\~обліку природного\~газу не\~кваліфікує дії\~з встановлення\~загальнобудинкового лічильника\~газу,\~як протиправні або такі, що суперечать вимогам даного Закону. Навпаки, у відповідності до Кодексу ГРМ та Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», разом із встановленням загальнобудинкового вузла обліку усі споживачі цього будинку вважаються забезпеченими комерційним обліком газу, як того вимагають норми Закону. Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в листі НКРЕКП від 02.06.2016р. №5524/16.1.1/7-16 щодо забезпечення обліку природного газу у населення. Норми ст.ст. 3, 4, 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не передбачають в імперативному поряду проведення встановлення лічильників газу виключно за кошти Оператора ГРМ, а також виключно самим Оператором ГРМ. З норм закону лише чітко видно, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Натомість, Законом передбачено доволі широкий перелік можливих джерел фінансування вказаних робіт, включаючи безпосередньо і кошти споживачів. Оскільки у ч. 3 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (далі - Закон) побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Також, Законом не обмежено коло суб`єктів господарювання, які можуть бути виконавцями вимог вказаного закону. Оскільки, згідно зі ст. 4 Закону, виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є суб`єкти господарювання, що: здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; отримали відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу. Тобто, дії з встановлення лічильників газу на виконання вимог Закону віднесено до конкурентного ринку. А відтак, Законом не передбачено виключного обов`язку відповідача проводити дії з встановлення лічильників газу. З аналізу норм Кодексу ГРМ та тих основних функцій, якими він наділяє Операторів ГРМ, можливо дійти висновку, що дії з забезпечення встановлення лічильників газу полягають у наступному: погодження проектної документації та видача технічних умов (вразі необхідності); припинення газопостачання для проведення робіт з встановлення лічильника газу; проведення обстеження встановленого лічильника газу; прийняття в експлуатацію встановленого лічильника газу; відновлення газопостачання після встановлення лічильника газу; зберігання одного примірника технічної документації в архіві Оператора ГРМ. Крім того, згідно з гл. 2 роз. Х Кодексу ГРМ, будівництво, монтаж та налагодження комерційного ВОГ та його складових здійснюються відповідно до погодженої Оператором ГРМ проектної документації та вимог цього Кодексу. Усі роботи виконуються спеціалізованими монтажними організаціями, які мають на це відповідний дозвіл, з дотриманням діючих норм та інструкцій та відповідно до вимог, зазначених у настановах з експлуатації заводів-виробників елементів, які входять до складу комерційного ВОГ. Враховуючи, що споживачі будинку вже забезпечені комерційним обліком за рахунок Оператора ГРМ, підстави для встановлення за його рахунок індивідуальних лічильників газу відсутні. Дії AT «Дніпрогаз» в повній мірі відповідають нормам чинного законодавства в частині забезпечення населення комерційним обліком природного газу. Згідно із п. 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою КМУ від 16.05.2002р. № 620, у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти (а.с. 13 15). Позивачка вказує, що не відмовлялась від встановлення індивідуального лічильника природного газу, не чинила перешкоди представникам AT «Дніпрогаз» у доступі до квартири для встановлення лічильника. Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 ч. 1 цієї статті, крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян. Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг, згідно із законодавством та умовами договору. Як зазначено у ч. 1 ст. 30 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Частиною 1, 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно з п.п а п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: забезпечити встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується:\~ комплексно, у тому числі для опалення, - до 1 січня 2012 року; \~для підігріву води та приготування їжі - до 1 січня 2016 року;\~ тільки для приготування їжі - до 1 січня 2023 року. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Частиною 3 ст. 6\~Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»\~зазначено, що контроль за забезпеченням встановлення лічильників газу здійснює Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Позивач є споживачем природного газу, а відповідач оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Позивачка приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ, сплачує рахунки за спожитий природний газ. Зазначена обставина сторонами не оспорюється. Права та обов`язки споживача чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V. «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ. «Права і обов`язки постачальника». Права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Відповідно до п. 5.2. Типового договору та п.1 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС (Порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення), визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу, визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом ГРС та цим Договором. У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У частині першій статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно Постанови НКРЕКП від 24.03.2016р. №391 (зі змінами, внесеними Постановою №2344 від 22.12.2016 р.) було затверджено план розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпропетровськгаз» на 2016-2025 роки та джерела його фінансування, відповідно до якого передбачено встановлення у 2016-2017 роках 1854 будинкових ВОГ з обсягом фінансування 50644,00 грн. за рахунок витрат на встановлення будинкових лічильників газу населенню, які закладені в тариф на розподіл природного газу. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» - оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням в необхідних об`ємах (обсягах); приймаючи до уваги, що позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних; враховуючи, що позивачка висловила волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, - суд приходить до висновку про зобов`язання відповідача за власні кошти встановити позивачу індивідуальний комерційний вузол обліку природного газу. Відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закон України Про житлово-комунальні послуги волевиявлення позивача на встановлення індивідуального лічильника газу не може бути порушеним. У постанові\~Верховного Суду\~від 23.11.2020р.\~у\~справі №\~212/3482/18\~(провадження\~№ 61-22896св19), зазначено, що відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним». У постанові\~Верховного Суду\~від 25.06.2020р.\~в справі\~№ 212/7490/17-ц\~(провадження\~№ 61-1511св19) вказано, що «вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитись фінансування робіт з оснащення позивачів лічильниками газу, апеляційний суд правильно вважав, що, саме, на відповідача покладено обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним». Тобто саме на відповідача був покладений обов`язок встановлення лічильників газу та лише він повинен був вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним, оскільки позивач\~проводить оплату газопостачання за встановленими тарифами, в яких передбачені витрати на встановлення лічильника газу, у тому числі безпосередньо індивідуального. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд прийшов до висновку про задоволення позовної заяви, оскільки відмова відповідача встановити індивідуальний лічильник позивачу суперечить вимогам законодавства та порушує гарантовані чинним законодавством права позивача. Крім того, важливим є той факт, що до структури тарифу, за яким позивач оплачував послуги розподілу природного газу, було включено витрати на встановлення індивідуального лічильнику газу. Стосовно вимог позивачки про зобов`язання встановлення в термін до 01.01.2023 року індивідуального газового лічильника в квартирі. Дійсно, Закон України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» прийнято 16.06.2011р., з того часу неодноразово продовжувалися строки забезпечення встановлення лічильниками газу споживачів (населення) у яких газ використовується тільки для приготування їжі з 01.01.2018 року на 01.01.2021 року та в останній редакції змінено строк на 01.01.2023 року. Суд не погоджується із доводами відповідача , що законом встановлений строк до 01.01.2023р. і це термін, протягом якого суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу особам, які використовують природний газ тільки для приготування їжі. Указаний строк лише є відтермінуванням обов`язку, який вже існує у відповідача на момент звернення позивачки 14.01.2022р. із заявою про встановлення індивідуального лічильника газу у її помешканні, яку відповідач не виконав. Тому суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що на час звернення позивачки з позовом визначено вже інший строк для встановлення індивідуального лічильника газу, оскільки зверненню позивачки до відповідача у січні 2022 року передувала бездіяльність відповідача впродовж року, що призвела до порушення права позивачки на встановлення індивідуального лічильника у визначені законодавством строки. Ураховуючи вимоги ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», суд зазначає, що зобов`язання по встановленню індивідуального газового лічильника позивачу повинно бути виконано відповідачем до 01.01.2023 року, тому вимоги позивачки у цій частині підлягають задоволенню. Водночас,\~вимоги позивачки\~про визнання права на забезпечення індивідуальним безкоштовним лічильником є неналежним способом захисту права, оскільки таке право позивачки вже передбачене і захищене законом, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір по справі, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial