Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 47Ф-СК-400 ДІУ/z1 від 11.03.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , а саме 3-кімнатну квартиру зі всіма обєктами функціонально повязаними з цим нерухомим майном загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 16.11.1995 року № Н5-502, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , виданого Харківською товарною біржею від 16.11.1995 року за № Н5-502 та зареєстрованого в комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 23 листопада 1995 року за № 56285, а на теперішній час належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 12.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салига Н.А., реєстровий № 1366, шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, що визначена за згодою сторін в п.1.3 Іпотечного договору № 47Ф-СК-400 ДІУ/z1 від 11.03.2008 року, у розмірі 605 300 грн., за кредитним договором № 47Ф-СК-400 ДІУ від 11.03.2008 року в розмірі заборгованості станом на 22.10.2013 року в сумі 619 579,31 грн.; вжити заходів збереження предмету іпотеки на період до його реалізації шляхом встановлення [PERSON] заборони вчиняти будь які дії, спрямовані на передачу в користування, відчуження на користь третіх осіб, 3 кімнатної квартири загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 49,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги мотивує тим, що 11 березня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 557\~000 грн. на строк до 11 вересня 2038 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит 11 березня 2008 року між між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено іпотечний договір, згідно з яким передав в іпотеку банку належну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором про іпотечний кредит станом на 22 жовтня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 619 579,31 грн, у рахунок погашення якої банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Представном відповідача [PERSON] адвокатом Кравцовим С.О. надані письмові пояснення, в яких зазначає, що 15.06.2012 року [PERSON] придбав спірну квартиру шляхом укладання договору купівлі-продажу в результаті проведення прилюдних торгів. Так, ухвалою Господарського суду Харківсбкої області від 08.05.2012 року задоволено клопотання ліквідатора про зняття заборони на відчуження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , а також виключено відомості про обтяження іпотекою вказаного майна. Таким чином, відповідач придбав спірну квартиру за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження нерухомого майна іпотекою або заставою, а отже він є добросовісним набувачем спірної квартири. Крім того, вказує, що банком не оспорюється факт добросовісності [PERSON] як набувача, не оспорюються дії нотаріуса та ліквідатора, а також сама процедура проведення прилюдних торгів. Враховуючи викладене, вважає, що спірна квартира належить [PERSON] на праві приватної власності та не може бути витребувана, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою суду від 17.01.2014 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. В подальшому, заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 16.02.2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задоволені частково. Ухвалою суду від 11.08.2015 року заочне рішення від 16.02.2015 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16.11.2015 року замінено первісного відповідача [PERSON] по цивільній справі належним відповідачем [PERSON] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.03.2016 року позовні вимоги задоволені частково. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.08.2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.03.2016 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 11.04.2018 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.03.2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08.08.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена справа передана в провадження судді Дзержинського районного суду м.Харкова Цвірюка Д.В. 16.03.2021 року. Ухвалою судді від 22.03.2021 року цивільну справу прийнято до свого провадження суддею Цвірюком Д.В. та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 24.05.2021 року задоволено клопотання позивача та призначено справу до розгляду в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 03.06.2021 року залучено у цивільній справі правонаступника позивача Акціонерне товариство «Універсал Банк». Також вказаною ухвалою залучено до участі у данній справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 31.08.2021 року задоволено клопотання АТ «Універсал Банк» про проведення судових засідань у вказаній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon. Ухвалою суду від 08.08.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від представника надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Відповідач [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився,\~про розгляд\~справи повідомлявся\~належним чином,\~причини неявки суду не повідомив. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з наступних підстав. Встановлено, що 11 березня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит №47Ф-СК-400 ДІУ, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 557\~000, 00 грн, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитом у строк та на умовах, визначених договором, а саме до 11 вересня 2038 року. (т.1 а.с.7) З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором, того самого дня між ПАТ «ВТБ Банк» і [PERSON] було укладено іпотечний договір №47Ф-СК-400 ДІУ/z.1, за умовами якого останній передав в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належала йому на праві приватної власності. (т.1 а.с.12) Постановою Господарського суду Харківської області від 6 березня 2012 року фізичну особу-підприємця [PERSON] визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено арбітражного керуючого та скасовано арешти, накладені на майно боржника і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника. (т.2 а.с.131-137) За змістом цієї постанови спірне нерухоме майно перебувало в іпотеці згідно із зазначеним вище іпотечним договором від 11 березня 2008 року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №37642706 від 18.05.2015 року, судом встановлено, та не заперечувалось сторонами по справі, що квартира за адресою: [ADDRESS] була реалізована у ході проведення ліквідаційної процедури майна банкрута - фізичної особи-підприємця [PERSON] за договором купівлі-продажу Р.№1366 від 12 червня 2012 року і новим власником квартири став [PERSON] (т.1 а.с.103). Отже, спірне майно було відчужене в процесі ліквідаційної процедури фізичної особи-підприємця [PERSON] . Згідно зі статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна. Відповідно до статті 28 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2654-ХІІ «Про заставу» застава припиняється в разі примусового продажу заставленого майна. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки). Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Записи про обтяження погашаються на підставі актів (рішень) уповноважених на це органів або посадових осіб (стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час прийняття постанови господарським судом). Порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року; далі - Тимчасовий порядок). Запис про обтяження майна іпотекою може бути виключений на підставі рішення суду з обов`язковим зазначенням порядкового номера запису. Реєстратор вносить до Реєстру відомості про виключення запису в день надходження повідомлення чи рішення суду (пункт 25 Тимчасово порядку у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. У даній справі, спірне майно, що було предметом іпотеки за договором іпотеки, відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника. Умови та порядок відновлення платоспроможності суб`єкта підприємницької діяльності - боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури, повного або часткового задоволення вимог кредиторів установлює Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відчуження майна, переданого в іпотеку, під час проведення ліквідаційної процедури здійснюється в порядку, визначеному цим Законом. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника (пункт 6 частини першої статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). При цьому згоди іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки за договором, що укладається під час ліквідаційної процедури боржника, яка здійснюється в межах справи про банкрутство, положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) не передбачають. За таких обставин особа, до якої перейшло право власності на майно, що було предметом іпотеки, але реалізоване в межах ліквідаційної процедури з припиненням обтяження, не набуває статусу іпотекодавця і на таке майно не може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 38, 39 Закону України «Про іпотеку». Вказаний висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15. За змістом статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права. Відповідно до частини сьомої статті 47 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у разі визнання громадянина-підприємця банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно громадянина-підприємця, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення. Дії ліквідатора (ліквідаційної комісії) можуть бути оскаржені до господарського суду: власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) банкрута; особою, яка відповідає за зобов`язаннями банкрута; кожним кредитором окремо або комітетом кредиторів; особою, яка, посилаючись на свої права власника або іншу підставу, передбачену законом чи договором, оспорює правомірність віднесення майнових активів або коштів до ліквідаційної маси (частина четверта статті 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»). Таким чином, банк мав право оспорювати правомірність віднесення нерухомого майна до ліквідаційної маси і це питання підлягало вирішенню в порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». З огляду на зазначені положення законодавства та встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку про відмову в позові, адже спірне іпотечне майно було відчужене в процесі ліквідаційної процедури боржника, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності обтяженим іпотекою не було, а тому відповідач [PERSON] , як власник квартири, не набув статусу іпотекодавця. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed