Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-30 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Людмили Дмитрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішення Приватного нотаріуса про відмову у державній реєстрацій речових прав та обтяжень. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2018 цивільну справу за позовом [PERSON] до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Людмили Дмитрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішення Приватного нотаріуса про відмову у державній реєстрацій речових прав та обтяжень, передано до Голосіївського районного суду м. Києва. В обгрунтування позову позивач зазначила, що 29.07.2016 між нею [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено договір іпотеки. У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за договором позики від 29.07.2016, 01.08.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про задоволння вимог іпотекодержателя, на виконання якого [PERSON] підписано нотаріально посвідчену заяву про визнання боргу та в рахунок виконання основного зобов`язання передано у власність [PERSON] спірну квартиру, про що був внесений відповідний запис у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. 30.08.2016 Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України за результатами розгляду скарги попереднього власника квартири - [PERSON] дійшла висновку про скасування рішення від 01.08.2016 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким позивач була визнана власником спірної квартири. 22.09.2016 за [PERSON] було зареєстровано право власності на вищезазначену квартиру. З метою захисту порушених прав та законних інтересів позивачем було подано позов до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 29.07.2016 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29.07.2016. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2017 року у справі № 752/16580/16-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017, у задоволенні позовних вимог відмовлено. 30.05.2017 позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Л.Д. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіною Людмилою Дмитрівною від 02.06.2017 № 35502222 було відмовлено в державній реєстрації права власності на квартиру з реєстраційним номером 665935580000, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач з вказаним рішенням не погоджується та вважає його протиправним. Враховуючи викладене, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Людмили Дмитрівни від 02.06.2017 № 35502222 про відмову у державній реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно міського нотаріального округу Прокудіну Людмилу Дмитрівну повторно розглянути заяву з документами [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 08.02.2019 прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 08.10.2019 залучено в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] до участі у даній цивільній справі. Відповідно до Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 401 від 10.06.2020 призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.12.2020 клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Людмили Дмитрівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішення Приватного нотаріуса про відмову у державній реєстрацій речових справ та обтяжень - задоволено. Витребувано від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Людмили Дмитрівни (01030, м. Київ, вул. Леонтовича, буд. 1, офіс 2) належним чином завірені копії документів, на підставі яких було прийнято рішення від 02 червня 2017 року №35502222 про відмову у державній реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2022 в задоволенні заяви третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про відвід головуючого судді Мазура Ю.Ю., у цивільній справі за позовом [PERSON] до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Людмили Дмитрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішення Приватного нотаріуса про відмову у державній реєстрацій речових справ та обтяжень - відмовлено. В судове засідання позивач не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за відсутності сторони позивача. Зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Прокудіна Л.Д., у судове засідання не з`явилась, повідомлена у встановленому законом порядку, свого представника не направила, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання або про розгляд справи без її участі не надходило. На виконання ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 17.12.2020, направила копії документів облікової справи щодо відмови у державній реєстрації права власності на нерухоме майно. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , у судове засідання не з`явився, повідомлений у встановленому законом порядку, свого представника не направив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, повідомлена у встановленому законом порядку, свого представника не направила. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 09.07.2016 укладено договір іпотеки. В п. 1.1. вказаного договору зазначено, що згідно з договором позики, укладеним 29.07.2016 між позичальником/іпотекодавцем [PERSON] та [PERSON] позикодавець/іпотекодержатель надав позичальнику/іпотекодавцю позику в сумі 1363901,22 грн, що на день укладання цього договору за курсом Національного банку України становить еквівалент 55000 доларів США 00 центів. Відповідно до п. 2.1. договору іпотеки, на забезпечення виконання Основного зобов`язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 78,30 кв.м., житловою площею 41,30 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І. 24.06.205 за реєстровим № 825, договору про внесення змін до вказаного іпотечного договору від 12.08.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І., за реєстровим № 1052 та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.05.2016, номер права власності 14747232, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 665935580000. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] 01.08.2016 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, в якому п. 1 передбачено, що за цим договором іпотекодавець в рахунок виконання основного зобов`язання, що виникло за договором позики грошей, укладеного 29.07.2016 між іпотекодавцем та іпотекодержателем та за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 29.07.2016 за реєстром № 887 іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 78,30 кв.м., житловою площею 41,30 кв.м. Згідно Наказу Міністерства юстиції України № 2745/5 від 19.09.2016 «Про скасування рішеь про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» задоволено скаргу [PERSON] у повному обсязі. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.05.2016 № 29786958, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О.; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.07.2016 № 30707578, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.07.2016 № 30707468, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.08.2016 № 30725643, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.; поновлено запис про іпотеку № 10167679 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.07.2016 № 30706356; поновлено запис про обтяження № 10167007 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.07.2016 № 30706304. 22.09.2016 за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 78,30 кв.м., житловою площею 41,30 кв.м., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 120078639. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2017 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017 апеляційну скаргу представника [PERSON] відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2017 залишено без змін. 30.05.2017 позивач звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Л.Д. із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Л.Д. від 02.06.2017 № 35502222 було відмовлено в державній реєстрації права власності на квартиру з реєстраційним № 665935580000, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, запис про право власності за № 147472232, який був підставою для укладення договору іпотеки від 29.07.2016 та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.08.2016 - скасований. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Як визначено у ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 5 цієї статті іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. При цьому, суд звертає увагу на те, що однією з засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність і розумність (ст.3 ЦК України). У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Системний аналіз положень ст. ст. 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що згода іпотекодавця про передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на вказане майно. Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17). Згідно зі ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. За приписами п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до п. 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, державний реєстратор у ході її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Позивач посилалась на те, що оскаржуване рішення державного реєстратора не містить посилання на невідповідність законодавству поданих позивачем для реєстрацію права власності документів; не містить висновків, які саме наявні суперечності були встановлені між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, не містить посилань на конкретні норми діючого законодавства, яким би подані позивачем документи не відповідали. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом ст. 18 вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Положеннями ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію пра на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію праві, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Як встановлено судом, рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Л.Д. від 02.06.2017 № 35502222 було відмовлено в державній реєстрації права власності на квартиру з реєстраційним № 665935580000, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У вказаному рішенні підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень зазначено, що наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи та документів облікової справи щодо відмови у державній реєстрації права власності на нерухоме майно, актуальна інформація наявна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суперечить змісту договору іпотеки від 29.07.2016 та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.08.2016. Згідно з вимогами ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор відмовляє у державній реєстрації у рахі навності суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, [PERSON] до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Прокудіної Людмили Дмитрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправними та скасування рішення Приватного нотаріуса про відмову у державній реєстрацій речових справ та обтяжень. У порядку ст. 141 ЦПК України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed