Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

29.05.2019 року [PERSON] - Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] - Відповідач про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позовних вимог, Позивач зазначав, що з 20.08.2004 року Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №159. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ДКП «Комунар-побут» в м. Миколаєві від 22.12.1988 року, записано в реєстрову книгу №18235. Позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини до державного нотаріуса Першої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області - Ткаченко Ю.Г. Однак, державним нотаріусом відмовлено Позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на зазначене майно. Позивачу стало відомо з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 05.07.2018 року серія та номер 843, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Якушевою О.І., відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] , прийняла в дар, в особисту власність квартиру [ADDRESS] . Позивачка вважає спірний договір дарування є недійсним з наступних підстав, оскільки після укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] продовжувала проживати у квартирі до своєї смерті, передача квартири фактично не відбулась, в силу свого похилого віку та за станом здоров`я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, спірна квартира була єдиним житлом [PERSON] . Він вважає, що договір дарування є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки, фактично, договір дарування квартири був вчинений його дружиною - [PERSON] під впливом помилки щодо обставин та природи правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, оскільки договір дружина не читала та не знала, що це договір дарування усієї квартири, а також під впливом тяжкої обставини, враховуючи її хворобливий стан та потреби у сторонньому догляді. Позивач стверджує, що [PERSON] під час підписання оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними Все це позбавляло його дружину правильно зрозуміти, що саме вона підписує та які настануть наслідки. Після підписання 05.07.2018 договору дарування квартири, його дружина продовжувала проживати в зазначеній квартирі. Посилаючись на те, що договір дарування від 06.07.2018 року був вчинений його дружиною [PERSON] , під впливом помилки - неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, та внаслідок перебування під час укладення договору в стані, в якому не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними - через свій психічний стан та тяжкі хвороби. В жовтні 2019 року на адресу суду подані письмові пояснення третьої особи приватного нотаріуса Якушевої О.І., в яких пояснила, що договір дарування 05.07.2018 року за р.№843 був здійснений з урахуванням всіх вимог чинного законодавства України, вказала що спірна квартир не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута до шлюбу, нотаріусом було роз`яснено [PERSON] вимог договору дарування, дієздатність [PERSON] нотаріусом перевірено, просила суд розглядати справу за її відсутності, у якій вказала на те, що розгляд даної справи залишає на розсуд суду, справу просила розглядати за її відсутності. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2019 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді від 30.05.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 30.05.2019 року заяву [PERSON] про забезпечення позову було задоволено, накладено обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] - до набрання судовим рішенням по справі законної сили, заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна. Проткольною ухвалою суду від 20.10.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 20.10.2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано з Миколаївського обласного онкологічного диспансеру історію хвороби [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , витребувано з Міської лікарні № 4 м. Миколаєва історію хвороби [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , витребувано з Миколаївської обласної клінічної лікарні історію хвороби [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду 18.03.2021 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано з Миколаївського обласного онкологічного диспансеру чи перебувала на лікуванні [PERSON] , [INFO] , в період липня - серпня 2018 року, витребувано з Міської лікарні № 4 м. Миколаєва амбулаторну карту [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . В судовому засіданні 25.05.2021 року судом були допитані свідки за клопотанням представників сторін. Ухвалою суду від 25.05.2021 року судом витребувано у КНП ММР «ЦПМСД №4» амбулаторну карту [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 03.11.2021 року було призначено у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Миколаївського МНО Якушева О.І. про визнання договору дарування недійсним судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої було поставлено наступні питання:1. Чи розуміла [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент укладення договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом ММНО Якушевою О.І. від 05.07.2018 року , значення своїх дій та чи могла керувати ними? Проведення експертизи було доручено експертам КНП "Миколаївський обласний центр психічного здоров`я Миколаївської обласної ради Ухвалою суду від 17.11.2021 року було поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Миколаївського МНО Якушева О.І. про визнання договору дарування недійсним та призначено судове засідання у справі. Ухвалою суду від 07.12.2021 року було витребувано з Миколаївської обласної клінічної лікарні оригінал медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] , [INFO] № 8617/659 за 2018 р.; витребувано з КНП ММР «ЦПМСД №4» амбулаторну карту [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . 11.10.2022 року Представник позивача - адвокат Коренко Т.В. подала клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, клопотання про призначення по справі судової-психологічної експертизи просила залишити без розгляду. 11.10.2022 року Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в позові відмовити в повному обсязі. Зважаючи на наявність клопотання Позивача щодо розгляду справи у судовому засіданні за його відсутності, заяви Відповідача та заяви третьої особи, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання, а тому справа розглядається за відсутності сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 05.07.2017 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , відповідно до умов договору дарувальник - [PERSON] , подарував зазначену квартиру [PERSON] . Згідно з умовами зазначеного договору дарувальнику та обдарованому було роз`яснено зміст прав та обов`язків за цим договором, а також правові наслідки укладеного нею правочину. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №2590. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] вказав на те, що договір дарування квартири був вчинений його дружиною [PERSON] під впливом помилки щодо обставин та природи правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, оскільки договір дружина не читала та не знала, що це договір дарування усієї квартири. Також вона перебувала у вкрай хворобливому стані внаслідок важкої онкологічної хвороби, що впливало і на її психічний та емоційний стан, що заважало їй повною мірою прогнозувати наслідки власних дій і усвідомлено приймати рішення, тобто на момент вчинення оспорюваного правочину вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Як неодноразово викладено у висновках Верховного Суду, положення статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду від 5 лютого 2018 року у справі №404/4956/15-ц (провадження №61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі №416/13806/14 (провадження №61-33508св18). Як визначено у Висновку про застосування норми права, викладеному у Постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказів того, що [PERSON] на час укладення оспорюваного договору дарування мала абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України . У порушення вимог ст. 229 ЦК України позивачем у позові не вказано щодо яких обставини помилився його дружина - [PERSON] , укладаючи договір дарування квартири. Доказів того, що під час укладення договору дарування помилка дійсно мала місце, а також що вона мала істотне значення, [PERSON] суду не надано Виходячи з наведеного та враховуючи те, що на момент вчинення оспорюваного правочину договір дарування за формою і змістом відповідав вимогам чинного законодавства, доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір був вчинений померлим [PERSON] , внаслідок помилки або що [PERSON] під час підписання оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а тому позбавило правильно зрозуміти, що саме вона підписує та які настануть наслідки суду не надано, а тому відсутні підстави для задоволення позову . Відповідно до ст.141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed