Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

19 серпня 2019 року до Голосіївського районного суду м. Києва на новий розгляд надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, після скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 12 червня 2017 року. В травні 2020, [PERSON] та [PERSON] , в особі свого представника, звернулися до суду із позовом третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, в якому просять: залучити [PERSON] в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору по справі № 752/22183/14-ц, та [PERSON] , в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору по справі № 752/22183/14-ц; визнати право власності за [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з 2-х кімнат, загальною площею 124,5 кв.м, у тому числі житловою площею 67,7 кв.м; визнати право власності за [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка складається з 1-ї кімнати, загальною площею 71,0 кв.м, у тому числі житловою площею 28,7 кв.м. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.06.2020 прийнято позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, і об`єднано їх в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.05.2021 позовну заяву за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - залишено без розгляду та відкладено підготовче засідання по справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, до судового розгляду по суті. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначають, що 07.07.2017 між ТОВ «НЕВІРОС», [PERSON] , [PERSON] було підписано договір відступлення права вимоги № 2, згідно якого майнові права на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,30 кв.м., жилою площею 29,710 кв.м., кількість кімнат - 1, розташовану на 1 поверсі, 1 секції житлового будинку за адресою: [ADDRESS] перейшли до [PERSON] . 26.07.2017 між [PERSON] та [PERSON] було підписано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,30 кв.м., жилою площею 29,710 кв.м., кількість кімнат - 1, розташовану на 1 поверсі, 1 секції житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На підставі висновку ТОВ «Українське Бюро технічної інвентаризації та оцінки майна» від 24.11.2017 № 2 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, квартиру під номером [ADDRESS] , було поділено на два об`єкти нерухомого майна: квартира [ADDRESS] : загальною площею 124,5 кв.м., житловою площею 67,7 кв.м. та квартира [ADDRESS] : загальною площею 71 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. 26.04.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 26.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Враховуючи викладене, позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав. В позовній заяві просили визнати право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2-х кімнат, загальною площею 124,5 кв.м., у тому числі житловою площею 67,7 кв.м.; визнати право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка складається з 1 кімнати, загальною площею 71 кв.м., у тому числі житловою площею 28,7 кв.м.; вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивачі в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Представник позивачів надав до суду заяву про розгляд справи без його участі за наданими суду доказами. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, свого представника не направили. Будь-яких заяв та клопотань до суду не надали. Суд дослідивши докази і письмові пояснення викладені у позовній заяві, встановив такі обставини. Статтею 41 Конституції України, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2016 у даній справі позов задоволено, визнано за [PERSON] майнові права (право власності) на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,30 кв.м., жилою площею 29,710 кв.м., кількість кімнат - 1, розташовану на 1 поверсі, 1 секції житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] майнові права на вищевказані квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат. За заявою [PERSON] ухвалою суду від 05.01.2015 у справі було накладено забезпечення, а саме заборону відчуження квартири [ADDRESS] та майнових прав на неї, та квартири [ADDRESS] та майнових прав на неї. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.06.2017 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2016 залишено без змін. Вищезазначена Ухвала суду від 05.01.2015 про забезпечення позову не була скасована. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] отримавши рішення суду, яке набрало законної сили, у справі про визнання нею майнових прав (права власності) на спірні квартири за договорами відступлення права вимоги, відступила таке право своєму сину [PERSON] , який зареєстрував своє право власності на спірні квартири та в подальшому відчужив це майно третім особам, проігнорувавши заборону суду, накладену Ухвалою суду від 05.01.2015. Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.07.2019 касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2016 та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12.06.2017 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Як встановлено рішеннями вказаних судів під час розгляду даної справи, 27.10.2015 між ТОВ «Невірос» та ТОВ «КФ «Нова Адреса» укладено договір № 27-10/25 про пайове інвестування у житлове будівництво з додатками № 1 та № 2, згідно з яким об`єктом будівництва є однокімнатна квартира за умовним номером 3, загальною площею 56,74 кв.м., жилою площею 31,84 кв.м., розташована на 1 житловому поверсі, 1 під`їзду за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса). 11.02.2008 між ТОВ «Невірос», ТОВ «КФ «Нова Адреса» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з якими від ТОВ «КФ «Нова Адреса» відступило, а [PERSON] прийняла право інвестора за договором від 27.10.2005 № 27-10/25 про пайове інвестування у житлове будівництво. 14.12.2005 між ТОВ «Невірос» та [PERSON] укладено договір № 14-12/30 про пайове інвестування у житлове будівництво з додатками № 1, № 2, № 3, згідно з якими об`єктом інвестування є чотирикімнатна квартира за умовним номером 86, загальною площею 196,27 кв.м., житловою площею 123,58 кв.м. розташована на 6 житловому поверсі 4 під`їзду за адресою: [ADDRESS] (будівельна адреса). 02.12.2008 між ТОВ «Невірос», [PERSON] та [PERSON] укладено два договори про відступлення права вимоги, згідно з яким [PERSON] передала [PERSON] права інвестора за договором від 27.10.2005 № 27-10/25 про пайове інвестування у житлове будівництво та договором про відступлення права вимоги від 11.02.2008, а також за договором від 14.12.2005 № 14-12/30 про пайове інвестування у житлове будівництво. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2010 із внесеними виправленнями на підставі ухвали суду від 19.11.2010 визнано за [PERSON] право власності на об`єкт незавершеного будівництва, зокрема: жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 196,27 кв.м., жилою площею 123,58 кв.м., розташоване на сьомому поверсі (четвертому житловому поверсі) 4 під`їзду; жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,7 кв.м., жилою площею 31,84 кв.м., розташоване на четвертому поверсі (1-му житловому поверсі) 1 під`їзду. Вказане рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2010 справа № 2-3431/10 не скасоване, не переглядалось за нововиявленими обставинами, а відтак є таким, що набрала законної сили та є обов`язковим до виконання. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою «Совтрансавто-Холдинг» проти України визначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової впевненості, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути постановлено під сумнів. 25.11.2014 Державна архітектурно-будівельна інспекція України на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації від 20.11.2014 видала сертифікат серії ІУ № 165143290105 про закінчення будівництвом житлового будинку з об`єктами соціально-культурного призначення на [ADDRESS] . Із листа ТОВ «Невірос» від 05.06.2015 вих. № 05-06/15 вбачається, що після внесеня змін до проектної документації та введення об`єкта будівництва в експлуатацію квартира [ADDRESS] . За заявою представника [PERSON] про вчинення злочину 05.12.2012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження № 12012110010000915 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі висновку ТОВ «Українське бюро технічної інвентаризації та оцінки майна» від 24.11.2017 № 2 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, квартиру під номером [ADDRESS] , було поділено на два об`єкти нерухомого майна: квартира [ADDRESS] : загальною площею 124,5 кв.м., житловою площею 67,7 кв.м. та квартира [ADDRESS] : загальною площею 71 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. 26.04.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстровано в реєстрі за № 562. 26.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Проскурнею Т.О., зареєстровано в реєстрі за № 1085. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 196884404 від 20.01.2020 право власності на спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 196884404 від 20.01.2020, право власності на спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 196866620 від 20.01.2020 право власності на спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством. Згідно з нормами ЦК України до первинного способу набуття права власності, зокрема, належить набуття права власності на новостворену річ (в тому числі, на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК України). Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовідносини, які виникли на підставі відповідних юридичних фактів. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. У ч. 3 ст. 388 ЦК України передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За нормою ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до правового висновку, викладеному у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (Постанова Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта в експлуатацію визначено відповідними нормами. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Як встановлено судом, [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Невірос», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Девелопмент». В зазначеній позовній заяві заявлені наступні позовні вимоги: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 2 від 07.07.2017, що укладений між ТОВ «Невірос», [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 1 від 07.07.2017, що укладений між ТОВ «Невіром», [PERSON] та [PERSON] ; витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площею 124,5 кв.м., жилою площею 67,7 кв.м., кількість кімнат - 2, розташовану на 6 поверсі, 4 секції житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; витребувати з чужого незаконного володіння у [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Станом на момент ухвалення рішення по даній цивільній справі, рішення по вказаному вище позову [PERSON] по справі № 752/5078/20 не ухвалено. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За недійсним правочином, особа не набуває права власності на майно. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності не підлягають задоволенню, оскільки на момент ухвалення рішення по даній цивільній справі оспорюються договори відступлення права вимоги у цивільній справі № 752/5078/20, та рішення по вказаній цивільній справі ще не ухвалено. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed