Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 листопада 2021 року сталась ДТП з вини водія [PERSON] . У результаті ДТП, його автомобіль Volkswagen Jetta, державний номерний знак [NUMBER] , отримав механічні пошкодження, а вартість відновлювального ремонту становить 116\~052,01 грн. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Renault Clio, державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «Ван Клік». З урахуванням зносу та франшизи (2500 грн.), йому має бути сплачено страхове відшкодування в розмірі 72\~046,37 грн. Решта збитків не покрита страховим відшкодуванням в розмірі 44\~005,64 грн. має бути відшкодована відповідачем [PERSON] як заподіювачем шкоди. У добровільному порядку відповідачі відмовляються відшкодувати завдані збитки в розмірі 116\~052,01 грн., відшкодувати сплачені оцінку вартості збитку 2500 грн., судовий збір в розмірі 1160,52 грн., сервісний збір 19,85 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн. Просив суд стягнути на користь [PERSON] з: [PERSON] різницю між фактичним розміром матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП та страховим відшкодуванням в розмірі 44\~005,64 грн.; ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» страхове відшкодування в розмірі 72\~046,37 грн.; [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» пропорційно до стягнутих вимог судові витрати: на проведення оцінки вартості завданого матеріального збитку в розмірі 2500 грн., на правову допомогу адвоката в розмірі 8000 грн., судовий збір в розмірі 1\~160,52 грн. та сервісний збір в розмірі 19,85 грн. за сплату судового збору. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2022 року відкрито провадження по справі, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений строк заперечення щодо такого розгляду сторони не висловили. 12 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік». Не погоджуючись з даним позовом представником вказано, що 16 листопада 2021 року до страхової компанії надійшло повідомлення про ДТП. 23 листопада представником ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» оглянуто транспортний засіб позивача та підписано акт огляду без зауважень та заперечень. Відповідно до складеного ними звіту, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складає 28\~841,58 грн. Враховуючи, що страхове відшкодування зменшується на податок на додану вартість, розмір франшизи, а позивач просить стягнути кошти на свій рахунок, доказів проведеного ремонту не надає, тому ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» визнає позовні вимоги на суму 51\~815,55 грн. Вказав, що поданий позивачем звіт щодо визначення вартості збитку не може підтверджувати позовні вимоги, оскільки представник ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» на огляд не викликався, їх зауваження не враховані, проведений через місяць після огляду страховою компанією (наявна можливість отримання інших ушкоджень), необґрунтовано завищено вартість відновлювального ремонту. Тому при розрахунку збитків слід приймати до уваги саме звіт, наданий ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік». Просив суд задоволити позов частково та стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 51\~815,55 грн. та судові витрати пропорційно до задоволених вимог. 05 серпня 2022 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. Вказали, що розмір матеріального збитку слід визначати за їх звітом. Страхове відшкодування з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» слід зменшити на податок на додану вартість, франшизу та стягнути 65\~524,05 грн. Законом встановлюється термін для виплати страховою компанією відшкодування в термін 90 днів. Строк сплив 16 квітня 2022 року. Тому страхова компанія зобов`язана сплатити страхове відшкодування з урахування нарахованих на підставі ст..625 ЦК України трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 16 квітня 2022 року по 27 липня 2022 року в розмірі 3\~855,24 грн. Просив суд стягнути на користь [PERSON] з: [PERSON] різницю між фактичним розміром матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП та страховим відшкодуванням в розмірі 44\~005,64 грн.; ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» страхове відшкодування в розмірі 65\~524,05 грн., інфляційні втрати та три відсотки річних в розмірі 3855,24 грн.; [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» пропорційно до стягнутих вимог судові витрати: на проведення оцінки вартості завданого матеріального збитку в розмірі 2500 грн., на правову допомогу адвоката в розмірі 8000 грн., судовий збір в розмірі 1\~160,52 грн. та сервісний збір в розмірі 19,85 грн. за сплату судового збору. 12 серпня 2022 року до суду надійшла заява позивача про відмову від частини позовних вимог та уточнення вимог. Вказали, що 03 серпня 2022 року на його рахунок відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» було перераховано 49\~584,65 грн.; 08 серпня 2022 року відповідачем [PERSON] було перераховано на його рахунок 44\~005,64 грн. Тому в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] позивач відмовляється від позовних вимог. Остаточно просив зменшити позовні вимоги та стягнути на користь [PERSON] з ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» страхове відшкодування в розмірі 15\~939,40 грн.; інфляційні втрати та три відсотки річних в розмірі 3855,24 грн.; судові витрати на проведення оцінки вартості завданого матеріального збитку в розмірі 2500 грн., на правову допомогу адвоката в розмірі 8000 грн., судовий збір в розмірі 693,79 грн. 12 серпня 2022 року до суду надійшов відзив на позов відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік». Не погоджуючись з даним позовом представником підтримано поданий відзив та вказано також, що для розрахунку збитку слід використовувати наданий ними звіт. Щодо нарахованих трьох відсотків річних та інфляційних втрат просив врахувати, що страховик внаслідок збройної агресії перебував на дистанційній роботі, не мав доступу до страхових справ, що унеможливило виконання своїх зобов`язань у строки, встановлені законом. Дані події є форс мажорними та виключають їх відповідальність. Просив суд задоволити позов частково та стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 51\~815,55 грн. та судові витрати пропорційно до задоволених вимог, у задоволенні решти позовних вимог відмовити. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Щодо заяви позивача [PERSON] про відмову від позовних вимог щодо відповідача [PERSON] . Відповідно до пояснень позивача, 08 серпня 2022 року [PERSON] перерахувала грошові кошти на його користь в розмірі 44\~005,64 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Положеннями ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Також, положеннями п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Згідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення заяви позивача та закриття провадження в частині позовних вимог до [PERSON] , оскільки це не суперечить вимогам цивільного процесуального законодавства та не порушує права третіх осіб, суд вважає за необхідне прийняти відмову від позову, а провадження у справі закрити щодо позовних вимог про стягнення збитків з [PERSON] . Щодо вимог про стягнення страхового відшкодування з ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік». Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. При розгляді справи судом встановлено, що 13 листопада 2021 року, близько 11 години 05 хвилин, в Київській області, в смт. Чабани, вулиця Новосільська, на перехресті з вулицею Київською, водій [PERSON] керувала транспортним засобом Renault Clio д.н.з. [NUMBER] , при повороті ліворуч не надала переваги в русі автомобілю Volkswagen Jetta\~д.н.з. [NUMBER] , який рухався в зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі прямо та скоїв з ним зіткнення. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушила п. 2.3Б, 16.13 ПДР, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: за ч. 4 статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 січня 2022 року визнано винуватим за ст. 124 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень в дохід держави. Дана постанова набрала законної сили. Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , автомобіль Volkswagen Jetta, державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований на праві власності за [PERSON] . Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності що передбачено статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зазначена правова позиція закріплена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20. Встановлено, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Renault Clio, державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «СК «Ван Клік», поліс №205494708, ліміт відповідальності 130\~000 грн., франшиза 2500 грн., строк дії договору з 19 серпня 2021 року по 18 серпня 2022 року. 15 січня 2022 року [PERSON] повідомив ПрАТ «СК «Ван Клік» про подію, яка має ознаки страхового випадку. Згідно звіту ФОП [PERSON] №46/01-22 від 16 січня 2022 року, складеного на замовлення ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік», станом на 13 листопада 2021 року вартість матеріального збитку з урахуванням зносу становить 58\~841,58 грн. 03 серпня 2022 року ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» на рахунок позивача [PERSON] отримав страхове відшкодування в розмірі 49\~584,65 грн., що визнано позивачем у заяві про зменшення позовних вимог. Відповідно до відзиву ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» визнавало позовні вимоги в розмірі 51\~815,55 грн. (вартість відновлювального ремонту 58\~841,58 грн. за вирахуванням франшизи в розмірі 2500 грн. та за вирахуванням ПДВ в розмірі 4\~526,03грн.). Таким чином, страховиком відповідача у справі ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» не повністю відшкодовано завдану транспортним засобом - автомобілем Renault Clio, державний номерний знак [NUMBER] , матеріальну шкоду, в частині визнаних позовних вимог, а саме розмірі 2\~230,90 грн.. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема у постановах: від 05 червня 2018 року (справа № 910/7449/17, провадження № 12-104гс18); від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18); від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18); від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19); від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19). У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21), Велика Палата Верховного Суду, у пунктах 136, 137 указаної постанови зазначила, що Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно зі статтями 29, 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Нормою статті чітко визначений перелік випадків, коли шкода не відшкодовується страховиком. Оцінка та експертиза для визначення матеріального збитку в даному випадку не проводилась. Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень відшкодуванню підлягають витрати, пов`язані з ремонтним з урахуванням фізичного зносу. Пунктом 1.6. Методики визначено, що фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників) Пунктом 8.6. Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики). Системний аналіз пункту 32.7. частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6., 8.6., 8.6.1., 8.6.2. Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода в вигляді фізичного зносу транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Подібні правові висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 420/998/18 (провадження № 61-11714св19). На підтвердження завданого збитку позивач надав суду звіт ФОП [PERSON] №18786 від 29 грудня 2021 року, за яким станом на 13 листопада 2021 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу становить 74\~546,37 грн. При визначенні розміру збитків суд приймає до уваги звіт поданий позивачем, оскільки тягар доказування у справах про відшкодування шкоди покладається на відповідача, жодних клопотань про призначення експертизи, надання рецензії на поданий звіт не заявив. Натомість відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги та відшкодувала позивачу заявлений розмір шкоди. Відповідач ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» надав суду власний звіт, але належного обґрунтування неправильності звіту позивача не навів у відзиві. Саме лиш посилання на те, що представника страхової компанії не повідомили про огляд, не може підтверджувати неправильність звіту. Жодним чином представник відповідача не наводить як таке не повідомлення вплинуло на результати оцінки. Посилання представника відповідача на те, що огляд проведений значно пізніш та автомобіль Volkswagen Jetta, державний номерний знак [NUMBER] , можливо отримав інших механічних пошкоджень, суд до уваги не приймає. Жодного доказу на підтвердження таких обставин суду не подано. Не знайшли свого підтвердження і доводи відповідача про завищення вартості відновлювального ремонту, оскільки відповідач у своєму відзиві жодним чином не наводить аналізу таких завищених цін на деталі чи роботи. По суті представник обмежився лише таким значенням. Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «Ван Клік» страхового відшкодування в дійсному розмірі, завданих збитків, а саме в розмірі 15\~939,40 грн. (вартість відновлювального ремонту з вирахуванням фізичного зносу та ПДВ в розмірі 68\~024,05 грн., франшиза в розмірі 2500 грн., сплачене страхове відшкодування 49\~584,65 грн.). Щодо стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи позивачем надано розрахунок за період з 16 квітня 2022 року по 30 червня 2022 рік: суму трьох процентів річних та сума інфляційних збитків 3855,24 грн. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. З листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року на підставі ст.ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», Статуту ТПП засвідчила форс-мажорні обставини(обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти УКРАЇНИ, що стало підставою введення військового стану з 24 лютого 2022 року. ТПП підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними та невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору по зобов`язанням, виконання яких настало згідно умов договору, законодавства і виконання яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок таких форс-мажорних обставин. Враховуючи, що хоч строк виплати страхового відшкодування настав 16 квітня 2022 року, але введення військового стану з 24 лютого 2022 року є непереборною силою, тому в задоволенні вимог про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних суд відмовляє. Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Оскільки суд визнав доведеними позовні вимоги частково, тому на користь позивача у справі із відповідача підлягає стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1160,52 грн. та витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 2500 грн., пропорційно до задоволених вимог, а саме в розмірі 2\~188,79 грн. (693,79 грн. та 1495 грн. відповідно). Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно до ч. 3 ст.\~133, ст.\~140, ч. 2 ст.\~141 ЦПК України, особа, як понесла витрати, пов`язані з витребуванням доказів та вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, має право вимагати відшкодування цих судових витрат за рахунок іншої сторони. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1, 2\~ст. 246 ЦПК України\~визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2022 року між адвокатом Носов Романом Вікторовичем та [PERSON] був укладений договір №01-05/2022 про надання правової (правничої) допомоги. Відповідно до п.1.1.1 клієнт в порядку та на умовах, визначених цим Договору доручає, а адвокат приймає на себе доручення надати за плату праву допомогу в обсязі та на умовах передбачених договором. Відповідно до п. 4.1.2 клієнт зобов`язаний оплатити гонорар в розмірі та на умовах визначених договором. Відповідно до п. 5.3 розмір гонорару становить 8000 грн. Відповідно до п. 5.4.1.1 оплата гонорару здійснюється готівкою авансом. Внесення клієнтом суми гонорару підтверджується врученням клієнту документа (квитанції) про оплату гонорару. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 01-05/2022 від 19 травня 2022 року було прийнято від [PERSON] грошові кошти у розмірі 8\~000 грн. У той же час позивачем детально не розкрито та не описано дії щодо надання правової допомоги з питань пов`язаних з стягненням шкоди завданої внаслідок ДТП. А тому, із урахуванням складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та витраченого ними часу по даній справі, суд вважає не в повній мірі доведеним обсяг робіт з правничої допомоги. Враховуючи складність справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, заявлених вимог, складністю справи та те, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 3000, 00 гривень У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved