Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, в обґрунтування якої зазначивши про те, що на підставі про право власності на жилий будинок [ADDRESS] від 17 вересня 1990 року він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У належному йому будинку в якості постійно проживаючого, окрім нього, зареєстрований громадянин Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі та його колишній сусід, якого він 22 січня 2019 року зареєстрував у своєму будинку на його прохання, щоб останній мав можливість вирішити свої майнові питання в Україні. Відповідач обіцяв, що невдовзі випишеться, але обіцянки не виконав, а згодом виїхав до Російської Федерації. Зв`язок з ним він втратив ще восени 2019 року. Слід зазначити, що з моменту своєї реєстрації та до цього часу відповідач [PERSON] в належному йому будинку ніколи не проживав, житловою площею не користувався, речей в будинку не тримав. Оскільки реєстрація відповідача в належному йому будинку носить формальний характер, а її збереження, серед іншого, істотно збільшує його витрати по утриманню житла, тому він вимушений ставити перед судом питання про визнання відповідача таким, що втратив право на проживання в ньому внаслідок обрання ним іншого постійного місця свого проживання. Будь-якої домовленості, яка б передбачала збереження за відповідачем права користування його житлом понад один рік між ними не існувало, що дає йому підстави стверджувати про втрату відповідачем права користування помешканням, в якому він зареєстрований. Оскільки відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання більше року, а саме з 2019 року, а між власником будинку і відповідачем відсутні будь-які договірні відносини з приводу користування житловим приміщенням то діями відповідача створюються йому перешкоди у користуванні належним йому ж будинком, і тим самим порушується його право на житло. Також зазначає, що відповідач не ніс і не несе жодних витрат по утриманню житла, в якому зареєстрований, чим порушує, вимоги ст. 68 ЖК України, а він через реєстрацію у його будинку відповідача, не може оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, що є не останньою причиною його звернення до суду з цим позовом. Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла письмова заява, у якій просить суд справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений, у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, заяв про розгляд справи у його відсутність, на адресу суду не надходило. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до положень ч. 1\~ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування житлом, а саме будинком, власником якого є позивач. Даний спір регулюється нормами цивільного законодавства ст. ст. 391, 405 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування житлом. Реєстрація місця проживання хоча і не спричиняє за собою виникнення права користування житловим приміщенням, проте обмежує майнові інтереси власника, пов`язані з правом розпорядитися ним. Втрата права користування житловим приміщенням тягне за собою наслідки у вигляді скасування реєстраційного запису про реєстрацію фізичної особи за певним місцем проживання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право особистої власності від 17 вересня 1990 року. Згідно довідки вих. № 111/13-18/13-19РЖ від 13.05.2022 року, виданої Рижавським старостинським округом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, [PERSON] , [INFO] , дійсно є громадянином Російської Федерації, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 22 січня 2019 року, але по вказаній адресі на цей час не проживає. Довідка видана на підставі погосподарської книги № 1 № ОГО 0055-1 ст. 56 за 2021-2025 роки. Також, на запит суду, Рижавським старостинським округом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області надано відомості, які містяться в Реєстрі територіальної громади про те, що [PERSON] , [INFO] , громадянин Російської Федерації, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Документ, що посвідчує особу: посвідка на постійне проживання [NUMBER] від 10.07.2008, зареєстрований в селі з 22.01.2019. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 ЦПК України. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved