Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Заявниця [PERSON] , звернулась до суду із заявою про видачу тимчасового обмежувального припису стосовно [PERSON] , яку обґрунтовує тим, що вона є інвалідом II групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №660403, а заінтересована особа - [PERSON] є її рідним братом, який зареєстрований та частково проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із їхньою рідною матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка також зареєстрована, проживає та являється власником квартири за вказаною вище адресою. В наслідок того, що [PERSON] потребує сторонньої допомоги, догляду та нагляду, заявниця намагається забезпечити всім необхідним її, а саме: займається прибиранням, пранням, купівлею та приготуванням їжі, допомагає здійснювати також інші гігієнічні та побутові процедури. В свою чергу, заявниця постійно потерпає від насильства зі сторони [PERSON] вже протягом кількох років. Поведінка [PERSON] негативно впливає на її здоров`я та працездатність. Після щоденних скандалів, сварок, образ, погроз та фізичного насильства з боку [PERSON] вона не може належним чином виконувати свої обов`язки щодо догляду матері, оскільки він не контролює свої дії (вчинки). Він неодноразово перебував в стані алкогольного сп`яніння та його агресивна поведінка проявлялась ще сильніше. Заявниця кожного разу намагалась звертатися за захистом до правоохоронних органів, проте це не дало жодного результату. [PERSON] не змінив своєї поведінки, а навпаки став більш агресивним до неї та їхньої матері. [PERSON] неодноразово вчиняв психологічне, економічне та фізичне насильство, неодноразово застосовував фізичну силу до заявниці (погрожував, непристойно розмовляв та використовував нецензурну лайку, принижував її, штовхав, застосовував фізичну силу). З огляду на зазначені вище обставини, продовження та повторне вчинення насильства [PERSON] щодо заявниці та їхньої рідної матері, а також ймовірності настання тяжких наслідків для їх здоров`я, заявниця змушена звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні заходи, вжиті нею до кривдника, виявились неефективними та не захистили її від насильства. Просить суд видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покладення на нього обов`язків: - заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; - заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 м до місць частого відвідування [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців; - заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців; - заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців. В судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник - адвокат Проценко Ю.Л. підтримали та просили суд задовольнити заявлені вимоги з підстав, зазначених у заяві. В судовому засіданні заінтересована особа [PERSON] та його представник адвокат Крейдін В.О. заявлені вимоги не визнали та просили в їх задоволенні відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Зокрема, вказали, що [PERSON] ніколи не застосовував до заявниці та їхньої рідної матері [PERSON] , з якою він проживає разом за адресою: [ADDRESS] , фізичну, психологічну силу та економічне насильство. Вказує, що звернення заявниці до поліції жодним чином не підтверджують того факту, що він вчиняє домашнє насильство, адже вони мають надуманий характер з метою подальшого використання отриманих відповідей поліції. Крім того, відповідно до наявних відповідей ВРУП ГУНП у Вінницькій області на звернення заявниці, останній повідомлено про відсутність ознак кримінального правопорушення та, згідно з постановами Вінницького міського суду Вінницької області про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП України, провадження у справах неодноразово було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Таким чином, вважають, що звинувачення заявницею [PERSON] має необґрунтований характер та спростовується наданими документами, а всі звернення заявниці до поліції безпосередньо пов`язані із наявністю спірних правовідносин щодо житла, яке належить їхній рідній матері [PERSON] . Крім того, заявниця у такий спосіб, намагається чинити [PERSON] перешкоди у користуванні житлом за адресою; [ADDRESS] , де він проживає та зареєстрований, в той час, як сама заявниця там не проживає та не зареєстрована. [PERSON] взагалі не шукає можливостей зустрічатися із заявницею та спілкуватись з нею у будь-який спосіб. Навпаки, це заявниця приходить за місцем його проживання та влаштовує скандали та конфліктні ситуації з надуманих підстав. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши докази, що містяться у справі, суд вважає, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі-Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 згаданого Закону, домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, входять, в тому числі - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти) (ч. 2 ст. 3 Закону). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч.1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно із ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст.1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. В судовому засіданні встановлено, що згідно з довідкою квартального комітету «Вінниченко» № 401 за адресою; [ADDRESS] , зареєстровані та проживають [PERSON] , 1936 року народження, та заінтересована особа [PERSON] 1955 року народження. Заявниця [PERSON] є рідною сестрою заінтересованої особи [PERSON] та рідною дочкою [PERSON] , та внаслідок того, що остання потребує сторонньої допомоги, догляду та нагляду, заявниця час від часу намагається забезпечити всім необхідним її, а саме: займається прибиранням, пранням, купівлею та приготуванням їжі, допомагає здійснювати також інші гігієнічні та побутові процедури. Заявниця стверджує, що постійно потерпає від насильства зі сторони [PERSON] та його поведінка негативно впливає на її здоров`я та працездатність. Після щоденних скандалів, сварок, образ, погроз та фізичного насильства з боку [PERSON] вона не може належним чином виконувати свої обов`язки по відношенню до матері, оскільки останній не контролює свої (вчинки). Він неодноразово перебував у стані алкогольного сп`яніння та його агресивна поведінка проявлялась ще сильніше. Заявниця кожного разу намагалась звертатися за захистом до правоохоронних органів, проте, це не дало жодного результату. [PERSON] не змінив своєї поведінки, а навпаки став більш агресивним по відношенню до неї та їхньої матері. Заявниця зазначає, що [PERSON] неодноразово вчиняє психологічне, економічне та фізичне насильство, неодноразово застосовував фізичну силу до заявниці (погрожував, непристойно розмовляв та використовував нецензурну лайку, принижував її, штовхав, застосовував фізичну силу). На підтвердження наведеного вище заявницею надано відповіді на її звернення та заяви до правоохоронних органів, а саме відповіді Київського відділення поліції ГУНП у Вінницькій області від 03.07.2019 року № К-443/232/01-20 та від 12.12.2019 року № К-937/232/04-19, згідно з якими в діях заінтересованої особи [PERSON] відсутні ознаки кримінального правопорушення та з останнім проведено профілактичні бесіди щодо неприпустимості протиправних дій; та згідно з відповіддю ВРУП ГУНП у Вінницькій області від 14.09.2022 року відносно заінтересованої особи [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП та матеріали надіслано до Вінницького міського суду Вінницької області для його розгляду, крім того заявниці роз`яснено її права (а.с. 11-13). В свою чергу, в судовому засіданні представником заінтересованої особи [PERSON] адвокатом Крейдіним В.О., надано постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2020 року у справі № 127/7822/20 та від 13.09.2022 року у справі № 127/14724/22 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою ст. 173-2 КУпАП, згідно з якими спростовуються твердження заявниці щодо вчинення заінтересованою особою домашнього насильства по відношенню до їхньої рідної матері [PERSON] та провадження у зазначених справах були закриті на підставі пункту 1 частини першої ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушень. Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП заінтересованої особи [PERSON] за зверненням заявниці [PERSON] та вчинення відносно неї будь-якого насильства, доказів суду заявницею не було надано. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Так, заявницею зазначено, що заінтересована особа систематично вчиняє щодо їхньої рідної матері та відносно неї психологічне, фізичне та економічне насильство. Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно із ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Заявницею не доведено, що вона та їхня рідна мати, з якою спільно проживає заінтересована особа [PERSON] , постраждали від насильства з його боку та потребують захисту в порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що насильство з боку заінтересованої особи носить постійний та регулярний характер. Також,\~заявницею не\~надано належних\~і достатніх\~доказів з\~метою оцінки\~ризиків оцінювання\~вірогідності продовження\~чи повторного\~вчинення домашнього\~насильства [PERSON] , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Крім того, із матеріалів справи та пояснень учасників справи вбачається, що між заявником та заінтересованою особою [PERSON] існують суперечки щодо житла, за місцем проживання останнього. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , іншого житла та місця проживання не має, а тому суд не вправі безпідставно обмежувати останнього в його праві на проживання у вказаному помешканні. Сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між нею та [PERSON] , але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 10 лютого 2021 року у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20). Будь-яких інших належних та допустимих доказів психологічного, фізичного, економічного насильства щодо заявниці з боку [PERSON] матеріали справи не містять. Оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами. Враховуючи викладене, оцінюючи встановлені судом обставини та досліджені докази, відсутність ризиків вірогідності вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для заявника, суд дійшов висновку, що підстав для видачі обмежувального припису за заявою заявниці не має, а тому у задоволенні заяви слід відмовити. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed