Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Позивачі в березні 2022 року звернулися до суду з позовом до відповідача Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на квартиру, відповідно до якої просили визнати за ними право спільної часткової власності, по Ѕ частини за кожним, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. та витрати на оплату судового збору в розмірі 11085 грн. 11 коп. В обґрунтування\~посилаючись на\~те,\~що 10.06.2004\~року позивач\~ [PERSON] \~поселився в\~квартирі,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~а його\~дружина позивач\~ [PERSON] \~вселилася за\~вищевказаною адресою\~27.08.2004\~року,\~яку вони\~утримують відкрито\~та добросовісно\~користуються нею.\~Всі члени\~родини (у\~складі 2-х\~осіб:\~ [PERSON] [INFO] ;\~ [PERSON] [INFO] )\~зареєстровані за\~вищевказаною адресою,\~у якій\~проживають дотепер,\~що підтверджується\~довідкою про\~реєстрацію за\~вище вказаною\~адресою виданою\~Департаментом адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~управління у\~сфері державної\~реєстрації відділу\~обліку проживання\~фізичних осіб\~Дніпровської міської\~ради №\~105-1103\~від 30.07.2021\~року,\~та реєстрацією\~в паспорті. Вказали, що позивачами не в повній мірі було використано право безплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому вони неодноразово в письмовій формі зверталися до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про можливість приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать докази про відправку заяви з описом вкладання та чеком про відправку комплекта документів, але відповіді на їх звернення взагалі не було надано. Вказали, що мешкають у квартирі що знаходиться за адресою: [ADDRESS] фактично протягом сімнадцяти років, відкрито та добросовісно користуються спірною квартирою, а отже мають право на визнання права власності за набувальною давністю, відповідно до ст.344 ЦК України. Наведене зумовило позивачів звернутись до суду з відповідною позовною заявою з метою захисту прав та інтересів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 березня 2022 року, головуючим суддею у розгляді справи визначено суддю Слюсар Л.П.. Ухвалою судді від 26 квітня 2022 року цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. 28.06.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В якій вказав, що відповідач позовні вимоги не визнає. Звернув увагу на те, що відповідно до діючого законодавства потреба в такому способі захисту, як визнання права власності виникає тоді, коли наявне суб`єктивне право власника не підтверджене відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Зазначив, про відсутність порушеного права та невідповідність обраного позивачем способу його захисту визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову у позові. Вказав, що оскільки відповідачем жодним чином не були порушені права позивачів відносно спірного нерухомого майна, то Дніпровська міська рада є неналежним відповідачем по справі. Щодо визнання за позивачами права власності на спірну квартиру за набувальною давністю то зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Звернув увагу на те, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю необхідно звертати увагу на добросовісне, відкрите і безперервне володіння чужим майном. При чому, встановлення власника майна підлягає встановленню як обставина, що має юридичне значення та доведення позивачем. Між тим, позивачами, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності в них правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, та відповідно добросовісності такого володіння. Водночас, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 14.12.2021 року згідно якої заявник просить у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» оформити передачу в приватну (спільну часткову) власність квартиру у рівних частках, що займає він - [PERSON] та його дружина - [PERSON] на умовах найму за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи ту обставину, що позивачами не було отримано відповідної відповіді від Департаменту житлового господарства за наслідками розгляду їх заяви щодо приватизації квартири, а з огляду на те, що саме Департамент житлового господарства є органом приватизації, звернення з позовною заявою до суду з вимогою щодо визнання права власності на квартиру є передчасним. До того ж, звертаючись з заявою до департаменту житлового господарства на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачі таким чином, не заперечують того факту, що власником вищевказаної квартири є Дніпровська міська рада, а отже у розумінні ст. 344 ЦК України дане володіння не може бути добросовісним. Щодо позовної вимоги про стягнення з Дніпровської міської ради на користь позивачів понесених ними витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн., то вказали що з урахуванням складності даної справи, відсутності в позовній заяві належного обґрунтування, мотивів, доведеності заявлених позовних вимог, є не обґрунтованою, завищеною та неспівмірною з обсягом виконаних робіт. Просили суд відмовити в задоволені позовних вимог. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2022 року закрито підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з наведених в позові підстав, та просили суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Відповідно до заяви позовні вимоги підтримала та просила суд розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з наведених в відзиві підстав та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивачів. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] в який увійшла квартира [ADDRESS] зареєстрований за Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Індустріального району на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 16.10.2006 року №3933, про що зроблено запис в обліковій книзі №49ЖЮ за реєстровим 34906-12. [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 10.06.2004 року та [PERSON] , [INFO] зареєстрована з 27.08.2004 року в квартирі [ADDRESS] (а.с12). Позивачі є подружжям, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.11). Відповідно до копії довіреності від 11.06.2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрованого в реєстрі за №1479, [PERSON] уповноважив [PERSON] переоформити лицьовий рахунок на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Довідки виданої ТОВ «ЄРЦ КП» №1818/2021-11-04/623525 від 04.11.2021 року, заборгованість по комунальним платежам [PERSON] за квартиру [ADDRESS] - відсутня. 14.12.2021 року [PERSON] звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою, згідно якої просив у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» оформити передачу в приватну (спільну часткову) власність квартиру у рівних частках, що займає він - [PERSON] та його дружина - [PERSON] на умовах найму за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовлено 29.10.2021 року ФОП [PERSON] , це двокімнатна квартира, загальною площею 57,4 кв.м., житловою 32,1 кв.м. Згідно зі Звітом з незалежної оцінки визначення вартості двокімнатної квартири [ADDRESS] , суб`єкт оціночної діяльності [PERSON] ринкова вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] становить 1 108 510,00 гривень. Власником вказаного житла є Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради (нині - Дніпровська міська рада). Заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на зазначену квартиру за набувальною давністю, позивачі посилаються на те, що вони з 2004 року постійно проживають в цьому житлі та утримують його. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Статтею 41\~Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із законуабо незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною 1 статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. За змістом цієї статті володіння визнається добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, закон визначає такі ознаки володіння, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість і безперервність володіння протягом визначеного строку, а також безтитульність володіння. Тож набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Таким чином, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відтак, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. Враховуючи, що позивачі в 2004 році набули спірну квартиру в користування і продовжують володіти нею на підставі договору найму житла, позивачам весь час було достовірно відомо, що власником такого житла є територіальна громада в особі міської ради і відсутність в неї підстав для набуття права власності на це комунальне майно, суд вважає, що в даному випадку відсутні такі умови для набуття права власності за набувальною давністю як добросовісність так і безтитульність володіння, а тому законних підстав для визнання за позивачами права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю немає. На переконання суду, сам по собі факт проживання позивачів з 2004 року у зазначеному житлі і його утримання, не може бути законною підставою для визнання за позивачами права власності на це майно за набувальною давністю, оскільки воно здійснювалося на підставі договору найму житла, що перебуває в комунальній власності, а для набуття права власності на таке майно існує порядок приватизації житла і з відповідною заявою позивачі звернулися до Департаменту житлового господарства, що підтверджує обізнаність позивачів про відсутність підстав для набуття права власності на займане ними житло за набувальною давністю. Крім того, суд враховує ту обставину, що позивачами не було отримано відповідної відповіді від Департаменту житлового господарства за наслідками розгляду їх заяви щодо приватизації квартири, а з огляду на те, що саме Департамент житлового господарства є органом приватизації, звернення з позовною заявою до суду є передчасним. Згідно зі статтею 13\~ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12\~ЦПК України цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі статтею 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що в задоволенні вимог позивачів слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки позивачам відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed