Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що з 01.03.2008 року перебуває у шлюбі з [PERSON] . 09.02.2015 року відповідачем за кошти позивача було придбано спільне майно об`єкт незавершеного будівництва та земельну ділянку площею 0,0770 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:0032. Вказав, що за кошти позивача житловий будинок був повністю побудований та введений в експлуатацію, а за відповідачем було зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 497,35 кв.м. В 2015 році позивач здійснив поділ земельної ділянки на дві земельні ділянки площею 0,0396 га та 0,0374 га, про що було видано відповідні свідоцтва. У 2021 році на земельній ділянці 3222485901:01:019:5051 за кошти позивача було побудовано, ще один житловий будинок загальною площею 174 кв.м. 11.07.2017 року, та за його кошти відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. Просив суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 47,7 кв. м; визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку загальною площею 497,5 кв.м., що розташований по [ADDRESS] та на Ѕ частину земельних ділянок під ним площею 0,0396 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:5050, та площею 0,0374 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:5051, із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка); судові витрати у справі стягнути з відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.06.2022 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.07.2022 року закрито підготовче провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлялась належним чином. Причини неявки суду невідомі, клопотань про відкладення до суду не надходило. Відзиву до суду не направила. Судом також розміщено оголошення про виклик відповідача на сайті районного суду. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою сторін, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Під час розгляду справи судом встановлено, що 01 березня 2008 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що було зроблено актовий запис № 275. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами булу придбано 11 серпня 2017 року квартиру [ADDRESS] , житловою площею 28,7 кв.м., загальною площею 47,7 кв.м.; 09 лютого 2015 року об`єкт незавершеного будівництва, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме житловий будинок (готовністю 92%) загальною площею 490,3 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0770 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:0032; 09 лютого 2015 року земельну ділянку, площею 0,0770 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 3222485901:01:019:0032. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 серпня 2017 року [PERSON] , який діє на підставі довіреності від імені [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.5 представник Покупця стверджує, що [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебуває, однією сім`єю ні з ким не проживає, грошові кошти, які вона витрачає на придбання вищевказаного нерухомого майна, є її особистою приватною власністю, придбана вищевказана квартира також буде її особистою власністю. Позивач на момент посвідчення договору купівлі-продажу діяв в інтересах відповідача, про дані обставини вказані в договорі, а саме про те, що квартира придбана за особисті кошти відповідачки та є її особистою приватною власністю був ознайомлений. Також нотаріусом було роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.02.2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідач придбала у власність об`єкт незавершеного будівництва, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме житловий будинок (готовністю 92%) загальною площею 490,3 кв.м., що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0770 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:0032. Даний договір був зареєстрований в реєстрі за № 273. Відповідно до п. 8 Продавець свідчить, що об`єкт, що є предметом договору не знаходиться в спільній сумісній власності. Покупець стверджує, що на день укладання договору цього договору знаходиться в зареєстрованому шлюбі. Згода дружини покупця на укладання цього договору викладене в заяві, вірність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. 9 лютого 2015 року за реєстровим №272. Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.02.2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідач придбала у власність земельну ділянку, площею 0,0770 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485901:01:019:0032. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.07.2015 року [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.10.2015 року [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0374 га з кадастровим номером 3222485901:01:019:5051, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.10.2015 року [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0396 га з кадастровим номером 3222485901:01:019:5050, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом позивач вказує, що земельну ділянку з кадастровим номером 3222485901:01:019:0032 було поділено на дві земельні ділянки: площею 0,0396 га та 0,0374 га, про що було видано відповідні свідоцтва. У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження такого поділу. Подані докази, а саме копії договорів купівлі-продажу, свідоцтва про права власності суд оцінює критично, оскільки позивач в судові засідання не з`являвся, оригіналів вказаних документів суду на огляд не надав, також до матеріалів справи не було долучено актуальних інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно з приводу право власності на майно, яке позивач просить поділити. Причини неможливості подати такі докази також не вказав позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, обмежився лише письмовими поясненнями, не вказав причини неможливості подати такі докази, не заявив клопотань про їх витребування, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Крім того, позивач не вказав в чому полягає його порушене, не визнане або оспорюване право зі сторони відповідача. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку відмовити у задоволені позову [PERSON] . Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed