Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до АТ «Київський завод «Радар» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки. Свої вимоги позивач мотивує тим, що у період з 29.05.2017 року по 30.04.2021 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 36-К від 30.04.2021 року її було звільнено з посади провідного економіста ВМТП за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. За час перебування у трудових відносинах з відповідачем останній нарахував, але не виплатив їй заробітну плату в розмірі 126 946,27 грн. Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 126 946,27 грн., а також середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 09.03.2022 року за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.04.2022 року, 08.04.2022 року, 11.04.2022 року, 15.04.2022 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 126 946,27 грн., а також середній заробіток за час затримки при звільненні станом на 12.04.2022 року в розмірі 287 221,44 грн., а всього 414 167,71 грн. 01.07.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача частково визнав позовні вимоги та не погодився із доводами та розрахунками позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, середнього заробітку за невиплату належних сум у день звільнення. Так, представник відповідача вважає розмір відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні, визначений позивачем у розмірі 287 221,44 грн., несправедливим щодо відповідача в період повномасштабної війни в Україні, оскільки всі кошти підприємства спрямовані на придбання матеріалів та виготовлення виробів для ЗСУ. Крім того, відповідач є учасником ДК «Укроборонпром» та спеціалізується на виготовленні та ремонті виробів, що є вкрай необхідними в умовах військової агресії Російської Федерації проти України для забезпечення обороноздатності країни. Посилаючись на викладене, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/95584/15-ц, представник відповідача вважає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. В зв`язку з цим, вважаючи доводи позивача необґрунтованими та безпідставними, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 287 221,44 грн. 13.07.2022 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якому позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату, а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.07.2022 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті. 02.09.2022 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 126 946,27 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 16.09.2022 року в розмірі 417 444,72 грн., а всього 544 390,99 грн. 03.10.2022 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 126 946,27 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 17.10.2022 року в розмірі 443 002,56 грн., а всього 569 948,83 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, а також наявність відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 29.05.2017 року по 30.04.2021 року працювала в АТ «Київський завод «Радар» та була звільнена за власним бажанням за ст..38 КЗпП України відповідно до наказу № 36-к від 30.04.2021 року. Відповідно до довідки АТ «Київський завод «Радар» № 302 від 20.12.2021 року, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 126 946,27 грн. Факт невиплати вказаної суми позивачу відповідачем не оспорюється. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині стягнення заборгованості із заробітної плати необхідно задовольнити, оскільки вказаний розмір заборгованості підтверджується належними та допустимими доказами. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України правовий механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Верховний Суд нагадує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою правової відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є її компенсаторний характер. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 111 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Зазначений висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі з моменту звільнення по день постановлення рішення. Згідно довідки АТ «Київський завод «Радар» № 301 від 20.12.2021 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1217,04 грн. Таким чином, розмір середньоденного заробітку за період з 01.05.2021 року по 17.10.2022 року становить 443 002,56 грн. (1217,04 грн. х 364 робочі дні = 443 002,56 грн.). В той же час, судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права працівника на оплату праці. Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання у право, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Відтак, з урахуванням вищенаведеного та визначаючи розмір відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд враховує розмір невиплаченої працівнику при звільненні суми заробітної плати відносно суми середнього заробітку за час затримки розрахунку і вважає за справедливе застосувати принципів розумності, справедливості, співмірності і пропорційності та зменшити розмір відшкодування до розміру основної заборгованості в сумі 126 946,27 грн. При цьому суд враховує і строк затримки розрахунку з 30.04.2021 року. Відтак, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку із встановленим розміром заборгованості з оплати праці, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд не вбачає підстав для стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в більшому розмірі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Інші доводи сторін на висновки суду не впливають і підстав для задоволення в повному обсязі або відмови в задоволенні позовних вимог не дають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно задоволеним вимогам позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2539,00 грн. На підставі викладеного, ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial