Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», [PERSON] про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування та шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. У своїй позовній заяві просила суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 7 518,37 гривень. Свою позовну заяву обгрунтувала тим, що Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2021 року матеріали справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою суду від 04 січня 2022 року було відкрито провадження у справі. 17 травня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес», відповідно до змісту якого представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі. 23 серпня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, зі змісту якого вбачається, що представник позивача просить суд задовольнити уточнені позовні вимоги. Відповідно до уточнених позовних вимог просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь [PERSON] невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 5 163 гривень 24 копійок, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 2 355 гривень 13 копійок. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. У судовому засіданні представник відповідача-1 щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2021 року у Черкаській області, Золотоніському районі, селі Гельмязів відбулася дорожньо-транспортна пригода з вини водія [PERSON] , який керуючи транспортним засобом «Volkswagen LT35», номерний знак [NUMBER] , допустив зіткнення із транспортним засобом «Renault Megane», номерний знак [NUMBER] . У зв`язку із ДТП автомобілі зазнали механічних пошкоджень з матеріальними збитками. На підставі положень ч. 33.2 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники ДТП спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду у форматі «Європротоколу», у якому дійшли згоди щодо обставин її скоєння. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як винної особи за шкоду, заподіяну майну третіх осіб унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу «Volkswagen LT35», номерний знак [NUMBER] , на момент ДТП була застрахована відповідно до умов полісу ОСЦПВВНТЗ №АО/3998913, виданого Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Брокбізнес», дійсного на дату ДТП. Позивач звернувся до Страховика з заявою про настання страхового випадку, у відповідь отримавши Відповідь за Вих: ЦВ 94868/У від 07 травня 2021 року відповідно до змісту якої, Позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 2 720,91 гривень. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що Позивачем було відремонтовано пошкоджений транспортний засіб «Renault Megane», номерний знак [NUMBER] , що підтверджується Актом виконаних робіт №ARM0099834 від 19.06.2021 року, згідно з яким вартість відновлювально-ремонтних робіт склала 8 939,28 гривень, та Товарним чеком від 31.05.2021 року, згідно з яким вартість витрати на купівлю деталі «Кріплення бамперу заднього ліве Меган ІІІ» склала 1 300,00 гривень. Таким чином Позивачка понесла загальні витрати на відновлення пошкодженого унаслідок ДТП транспортного засобу «Renault Megane», номерний знак [NUMBER] загалом 10 239,28 гривень. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) цивільно-правова відповідальність винної особи за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, на момент настання ДТП була застрахована відповідно до умов полісу ОСЦПВВНТЗ №А0/39989ІЗІ виданого Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Брокбізнес»(Відповідач-1), дійсного на дату ДТП. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 28 Закону, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Згідно з ст. 29 Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з актом Актом виконаних робіт № АКМ0099834 від 19.06.2021, року та Товарним чеком від 31.05.2021 року вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту складає 3 568,38. Отже, сума вартості ремонтно-відновлювальних робіт і вартості необхідних для ремонту матеріалів становить 10 329,28 - 3 568,38= 6 670,90 гривень. Таким чином, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу становить 6 670,90 + 3 568,38 х (1-0,66) = 6 670,90 + 1 213,24 = 7 884,15 гривень. Тому із Відповідача-1 на користь Позивача підлягає стягненню невиплачена частина страхового відшкодування у розмірі різниці між реальною вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу та частково виплаченим страховим відшкодуванням: 7 884,15 грн. - 2 720,91 грн. = 5 163,24 грн. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Вказане підтверджується також і висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач понесла загальні витрати на відновлення пошкодженого унаслідок ДТП транспортного засобу у сукупному розмірі 10 239,28 гривень. Тому із Відповідача-2 на користь Позивача підлягає стягненню матеріальна шкода у розмірі різниці між фактичним розміром шкоди (повна вартість відновлювального ремонту ТЗ) та належним розміром страхового відшкодування (вартість відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням зносу): 10 239,28 грн. - 7 884,15 грн. = 2 355.13 грн. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved