Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області про відшкодування моральної шкоди. Свою позовну заяву мотивує тим, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2022 року апеляційну скаргу позивача [PERSON] до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області від 25 червня 2021 року №38 в частині звільнення [PERSON] з посади завідувача Радьківського фельдшерського пункту КНП «ЦПМСД» ПРР ЧО, 30 червня 2021 року за п.1 ст. 40 КЗпП України, із скороченням штату. Поновлено [PERSON] на посаді завідувача Радьківського фельдшерського пункту в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області з 01 липня 2021 року. Стягнуто з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2021 року до 08 серпня 2021 року у сумі 8\~710 грн. 74 коп., з якої провести відрахування сум обов`язкових податків і зборів. В червні 2022 року, після отримання постанови суду, позивач звернулась до керівництва КНП «ЦПМСД» з приводу виконання вказаної постанови суду. Проте, листом від 23.06.2022 за №94 директор КНП «ЦПМСД» [PERSON] завуальовано повідомив її про неможливість поновлення на посаді завідувача Радьківського фельдшерського пункту КНП «ЦПМСД», так як вказаний пункт відсутній в структурі КНП «ЦПМСД». Внаслідок таких дій керівництва КНП «ЦПМСД», позивач змушена була звертатися до виконавчої служби для примусового виконання рішення суду та до правоохоронних органів для притягнення керівництва КНП «ЦПМСД» до відповідальності за невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, про що вказують постанова про відкриття виконавчого провадження та витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань. Вказані обставини свідчать про факт порушення керівництвом КНП «ЦПМСД» законних трудових прав позивача і наявність підстав для відшкодування моральної шкоди в зв`язку з таким порушенням, що і стало підставою для даного звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь 10\~000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та понесені судові витрати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 25 липня 2022 року дану справу передано на розгляд судді Фетісовій Н.В. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено у відкритому судовому засіданні на 21 вересня 2022 року, яке було відкладено до 13 жовтня 2022 року. Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, також зазначили, що всупереч постанові Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2022 року позивачку так і не поновили на роботі. Проти заочного розгляду справи не заперечують. Крім того, представник подав до суду заяву про подання доказів понесених у зв`язку з розглядом справи в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України. Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, з невідомих для суду причин, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень. Крім того, про судове засідання призначене на 12 жовтня 2022 року представник відповідача повідомлявся через оголошення на сайті судової влади України. У зв`язку з цим суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши наявні у справі докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до наказу №38 від 25.06.2021, виданого КНП «ЦПМСД», [PERSON] , завідувача Радьківського фельдшерського пункту КНП «ЦПМСД», з 30.06.2021 було звільнено з роботи відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з скороченням штату та проведено виплату вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2022 року у справі №742/2709/21 (провадження №22-ц/4823/154/22) частково задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 вересня 2021 року, скасовано, ухвалено нову постанову, якою цивільний позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області від 25 червня 2021 року №38 в частині звільнення [PERSON] з посади завідувача Радьківського фельдшерського пункту КНП «ЦПМСД» ПРР ЧО, 30 червня 2021 року за п.1 ст. 40 КЗпП України, із скороченням штату. Поновлено [PERSON] на посаді завідувача Радьківського фельдшерського пункту в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області з 01 липня 2021 року. Стягнуто з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2021 року до 08 серпня 2021 року у сумі 8\~710 грн. 74 коп., з якої провести відрахування сум обов`язкових податків і зборів (а.с.8-15). У зв`язку з невиконанням рішення суду, на підставі виконавчого листа №2/742/1237/21 від 29.06.2022 було відкрито виконавче провадження про поновлення [PERSON] на посаді завідувача Радьківського фельдшерського пункту в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради Чернігівської області з 01 липня 2021 року (а.с.16). Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 06 серпня 2021 року до ЄРДР за №12021270330000802 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.2 ст.172 КК України, а саме: 05.08.2021 до Прилуцького РВП надійшли матеріали перевірки від начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Миколи Глущенка, про те, що під час проведення контрольного заходу з питань додержання законодавства про працю КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради, було виявлено грубе порушення вимог законодавства про працю, а саме керівником даного підприємства було звільнено [PERSON] , яка являється одинокою матір`ю і має дитину віком до чотирнадцяти років (а.с.17). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2022 року, яке не набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради про скасування наказу про призупинення дії трудового договору задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Прилуцької районної ради від 15.07.2022 за №50/ос «Про призупинення дії трудового договору з [PERSON] ». Згідно копії виписки-епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №1093 [PERSON] знаходилась на лікуванні у КНП «Пологовий будинок» ЧМР з 06.10.2022 по 10.10.2022. Згідно пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно ч.1 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина ''процесу'' в розумінні статті 6 Конвенції (''Іммобільяре Саффі'' проти Італії'', заява 22774/93, 28.07.1999, §63; ''Горнсбі проти Греції'' від 19.03.1997, §40). Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так із правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Таким чином, адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За приписами п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування роботодавцем\~моральної шкоди\~працівнику провадиться\~у разі,\~якщо порушення\~його законних\~прав призвели\~до моральних\~страждань,\~втрати нормальних\~життєвих зв`язків\~і вимагають\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Право на відшкодування моральної шкоди з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із наступними змінами), судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12. Суд зазначає, що впродовж тривалого часу позивач захищає свої права, порушені протиправними діями відповідача, що вимагає від неї значних фізичних та моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися на її організації життя, тому на переконання суду, негативні емоції позивача внаслідок незаконного звільнення, невиконання рішення суду до сьогоднішнього дня щодо поновлення на роботі, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями відповідача, а відтак завдали позивачу моральної шкоди. Суд звертає увагу, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. За приписами абз.2 ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частинами 4-5 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд враховує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо визнає підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те,що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Суд бере до уваги, висновок висвітлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020, справа №752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем, є завищеним і у ході судового розгляду не було надано підтверджуючих на вказану суму доказів, тому за необхідне слід визначити позивачу та стягнути з відповідача суму моральної шкоди в розмірі 5\~000 гривень. Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1,ч.2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Крім того, суд враховує, що відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини восьмої статті 141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підставі викладеного,

Outcome: partial