Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Коростенський завод МДФ» про стягнення заборгованості. У своїй позовній заяві просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Коростенський завод МДФ» на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 8 795,84 гривень. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що 15 січня 2020 року між ПАТ «Коростенський завод МДФ» (замовник) та Приватним підприємством «БК Технологічне Бюро» (виконавець) було укладено Договір № 12641/01 на виконання робіт. В межах цього договору сторони погодили виконання демонтажних робіт лінії каширування за адресою - [ADDRESS] . Вартість робіт сторони погодили у розмірі 6 760,20 грн., що підтверджено Специфікацією №2 від 24.01.2020р., підписаною обома сторонами. Роботи Виконавцем були виконані, що підтверджено двостороннім Актом №ОУ-0000019 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 04.02.2020р. Однак оплата замовником проведена так і не була. 11.05.2021 між ПП ««БК Технологічне Бюро» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги (цесія). За цим договором ПП ««БК Технологічне Бюро» відступило на користь позивача право вимоги заборгованості за Договором № 12641/01 на виконання робіт від 15.01.2020, яка виникла демонтажних робіт лінії каширування. При цьому, на користь позивача (нового кредитора) було відступлене не тільки основну суму боргу (6 760 грн 20 коп), а також і право вимоги відсотків, можливого стягнення штрафів, пені, збитків від інфляції та будь-які інші кредиторські права, які кредитор має на дату укладання даного договору. Про здійснену уступку вимоги та про заміну сторони кредитора було письмово повідомлено відповідача листом від 11.05.2021, який він отримав 13.05.2021. Однак оплата замовником проведена так і не була. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 травня 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 січня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, однак представником було подано через канцелярію суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач - Приватне акціонерне товариство «Коростенський завод МДФ» своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 15 січня 2020 року між Приватним акціонерним товариством «Коростенський завод МДФ» (замовник) та Приватним підприємством «БК Технологічне Бюро» (виконавець) було укладено Договір № 12641/01 на виконання робіт (далі по тексту - Договір) Відповідно до п.1.1 Договору, за цим договором замовник доручає і оплачує, а виконавець зобов`язується виконати комплекс послуг по технічному обслуговуванню та ремонту обладнання замовника. Пунктом 1.2. Договору встановлено, що найменування виду, обсягу та вартість робіт, строк їх виконання у кожному випадку узгоджується сторонами у Специфікаціях до цього договору. Вартість робіт встановляється шляхом переговорів та затверджується сторонами шляхом оформлення специфікації, яку підписують обидві сторони, яка є невід`ємною частиною договору (п.2.2. Договору) В межах цього договору сторони погодили виконання демонтажних робіт лінії каширування за адресою - Київська обл., Бориспільський р-н, с. Мартусівка, вул. Бориспільська, 27. Згідно п.2.4. Договору розрахунки за виконані роботи проводяться замовником (ПАТ «Коростенський завод МДФ») шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця за фактом виконання робіт протягом 14 робочих днів після підписання сторонами акту виконаних робіт , але не раніше реєстрації виконавцем податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно вимог ст.201.10 Податкового кодексу України, яка передбачає, що податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Вартість робіт сторони погодили у розмірі 6 760,20 грн., що підтверджено Специфікацією №2 від 24.01.2020р., підписаною обома сторонами. Фактично виконавець (ПП «БК Технологічне Бюро») здійснив демонтажні роботи лінії каширування 04.02.2020, що підтверджено Актом. Також було виписано Податкову накладну №11 від 04.02.2020 на суму 6 760,20 грн та зареєстровано її Єдиному реєстрі податкових накладних 25.02.2020. Вбачається, що роботи Виконавцем були виконані вчасно та належним чином, що підтверджено двостороннім Актом №ОУ-0000019 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 04.02.2020р. З вищевикладеного вбачається, що останнім днем оплати є 06 березня 2020 року (14 робочих днів з дня наступного після складання акту). Однак виставлений рахунок боржником так і не було оплачено і залишок боргу становить 6 760,20 грн. 11 травня 2021 року між Приватним підприємством «БК Технологічне Бюро» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги (цесія). За цим договором ПП «БК Технологічне Бюро» відступило на користь позивача право вимоги заборгованості за Договором № 12641/01 на виконання робіт від 15.01.2020, яка виникла демонтажних робіт лінії каширування. При цьому, на користь позивача (нового кредитора) було відступлене не тільки основну суму боргу 6 760 гривень 20 копійок, а також і право вимоги відсотків, можливого стягнення штрафів, пені, збитків від інфляції та будь-які інші кредиторські права, які кредитор має на дату укладання даного договору. Про здійснену уступку вимоги та про заміну сторони кредитора було письмово повідомлено відповідача листом від 11 травня 2021 року, який він отримав 13 травня 2021 року, про що свідчить сайт Укрпошти за штрих-кодом відправлення 0820506394810. Відомостей щодо оскарження вказаного договору відступлення прав вимоги чи визнання останнього недійсним, матеріали справи не містять. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 526 Цивільного Кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилається, зокрема на п.2.2 Договору, Акт №ОУ-0000019 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 04.02.2020р. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи, що ПАТ «Коростенський завод МДФ» не виконало свій обов`язок, визначений в пункті 5.1.2 Договору та не виплатили правонаступнику виконавця, визначену у Специфікації №2 на демонтаж лінії каширування, що в силу п. 2.2 Договору є обов`язковим, розмір коштів в повному обсязі та у визначений строк, відтак слід стягнути з Приватного акціонерного товариства «Коростенський завод МДФ» на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 6 760,20 гривень. Відповідачем не надано суду докази протилежного, зокрема докази виплати [PERSON] суми коштів в розмірі 6 760,20 гривень. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за Договором у розмірі 6 760,20 гривень є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постановах Верховного Суду У країни від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 та Верховного суду від 26 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення. Враховуючи, що відповідач не виконав свої зобов`язання за Договором в повному обсязі та не виплатив позивачу всю суму коштів, визначену в пункті 5.1.2 Договору та не виплатили правонаступнику виконавця, визначену у Специфікації №2 на демонтаж лінії каширування, що в силу п. 2.2 Договору є обов`язковим, враховуючи положення статті 625 ЦК України, з боржника на користь позивача підлягає стягненню 3% річних та інфляційних втрат, що нараховуються на неповернуту суму коштів. Щодо розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд зауважує наступне. Неповернута сума коштів (сума заборгованості) становить 6 760,20 гривень. Вказана сума згідно пункту 2.4 Договору мала бути виплачена виконавцю протягом 14 робочих днів після підписання сторонами акту виконаних робіт - 06 березня 2020 року. Отже 3% річних та інфляційні втрати підлягають нарахуванню за період з березня 2020 року по квітень 2021 року. (437 днів прострочки). Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у розмірі 243,00 грн.,1 108,34 грн. пені, та 684,30 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за Договором у розмірі 8 795,84 грн., з яких: 6 760,20 грн. - сума основного боргу за Договором; 3% річних у розмірі 243,00 грн.; 1 108,34 грн. - пені, та 684,30 грн. - інфляційних втрат. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Згідно п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Позивача - [PERSON] , віднесено до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджено посвідченням серії [NUMBER] , а тому він був звільнений від сплати судового збору. Оскільки позовні вимоги було задоволено частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням того, що позивача було звільнено від сплати судового збору, судові витрати з відповідача не стягуються. На підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 509, 525, 526, 530, 625, ЦК України та

Outcome: approved