Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним з однієї сторони та відповідачем [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено договір позики у сумі 720000 доларів США, що підтверджується спільною розпискою від 19.11.2013 року. В подальшому [PERSON] та [PERSON] здійснювали часткове погашення своїх боргових зобов`язань перед позивачем. У зв`язку з частковим виконанням взятих на себе зобов`язань, після проведення перерахунку боргових зобов`язань станом на 03.06.2015 року сума боргу [PERSON] склала 182000 доларів США, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26.12.2019 року по справі № 760/28363/18. У зв`язку з частковим виконанням взятих на себе відповідачем зобов`язань, після проведення перерахунку боргових зобов`язань станом на 03.06.2015 року сума боргу [PERSON] склала 182000 доларів США, що підтверджується розпискою, власноручно складеною відповідачем 03.06.2015 року. Суму позики відповідач зобов`язався повернути в строк до 03.06.2018 року, однак на вимоги позивача стосовно повернення боргу [PERSON] не реагує, тож у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ станом на 31.05.2021 року становить 27,50/1 долар США (27,50 грн. х 182000 доларів США = 5005000 грн. Таким чином, сума боргу в гривневому еквіваленті складає 5005000 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики, стягненню підлягає сума позики в розмірі 182000 доларів США, що станом на день подання позову становить 5005000 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 449215,89 грн. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 182000 доларів США, що станом на 31.05.2021 року складає 5005000 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 449215,89 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Усатова Д.Д. від 07.06.2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2021 року, ухвалою від 13.10.2021 року суддею Фінагеєвою І.О. прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. 25.10.2021 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. В позовній заяві позивач зазначає, що ним укладено договір позики з відповідачем [PERSON] в загальній сумі 182000,00 доларів США. На підтвердження чого надана розписка. Дані твердження є неправдивими та не підтверджені належними доказами. Відповідач не визнає існування боргу перед позивачем. Дійсно в 2013 році між позивачем та відповідачем існували фінансові відносини, проте позивачем в повному обсязі було виконано всі свої зобов`язання. Зазначив, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Надано позивачем розписка від 03.06.2015 року не доводить існування між сторонами боргових відносин, не містить відомостей щодо дати передачі грошових коштів, суми наданих в борг грошових коштів, не підтверджує факту передачі грошових коштів та не встановлює порядок повернення грошових коштів. З тексту наданої розписки не можливо встановити перерахунок якої суми боргу було проведено. Окрім того, в наданій суду розписці не зазначено, що зазначена у розписці сума коштів є борговим зобов`язанням, отриманим від [PERSON] . Окрім посилання позивача на розписку від 2013року більше нічого не свідчить, що надана до суду розписка регулює боргові зобов`язання 2013 року. У розписці також зазначені паспортні дані, які не відповідають паспортним даним відповідача. Відповідно до норм чинного законодавства для ідентифікації фізичної особи в Україні застосовують зазначення дати народження фізичної особи її прізвище, ім`я та по батькові та індивідуальний податковий номер. В наданій до суду розписці не зазначено перелічених вище ідентифікаційних відомостей. Крім цього, позивач в своєму позові зазначив, що ним направлялися на адресу відповідача вимоги щодо повернення суми боргу. Дана інформація не відповідає дійсності. На адресу відповідача не надходило жодних письмових вимог щодо існування або необхідності виконання взятих на себе боргових зобов`язань. Позивачем серед іншого надано розрахунок 3% річних на суму заборгованості, зазначену в позові. В наданому розрахунку позивач невірно визначив кількість днів у 2020 році та замість 366 днів зазначив 365 дні, також позивачем невірно визначена кількість днів у періоді з 04.06.2020 року по 31.05.2021 року замість 361 дня зазначено 362 дні. Вважає, що позивач не наводить належних та допустимих доказів щодо передачі у борг відповідачу будь-якої суми грошових коштів. Відтак на думку відповідача позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Всі зазначені в позові обставини належним чином не доведені. Просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 02.11.2021 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, згідно якого ознайомившись із відзивом відповідача вважає його необґрунтованим та надуманим. У своєму відзиві від 20.10.2021 року відповідачем заперечується факт укладення між сторонами договору позики на суму 182000 доларів США. При цьому,відповідачем у відзиві визнається факт існування між сторонами фінансових відносин у 2013 році та зазначається про виконання ним своїх зобов`язань перед позивачем у повному обсязі. Дане заперечення відповідача не відповідає змісту позовної заяви, так як в позовній заяві позивачем не вказувалося про укладення між сторонами договору позики на суму 182000 доларів США. В позовній заяві чітко вказано, що між позивачем [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладено договір позики суми 720000 доларів США, що підтверджується розпискою від 19.11.2013 року. В подальшому [PERSON] та [PERSON] здійснювали часткове погашення своїх боргових зобов`язань перед позивачем. За результатами часткового виконання своїх зобов`язань з повернення коштів, 03.06.2015 року окремо відповідач [PERSON] власноручно та окремо інший позичальник [PERSON] власноручно написали розписки, де зафіксували перерахунок своїх боргових зобов`язань станом на 03.06.2015 року по договору позики від 19.11.2013 року, який викладено у формі спільної письмової розписки. В своїй розписці від 03.06.2015 року про залишок боргу на вказану дату, відповідач [PERSON] підтвердив існування в нього перед позивачем боргових зобов`язань в сумі 182000 доларів США та взяв на себе обов`язок в строк до 03.06.2018 року здійснити їхнє погашення. Таким чином, розписка від 03.06.2015 року жодним чином не могла свідчити про укладення в цей день між сторонами договору позики та передачу коштів. Дана розписка підтверджує залишок боргу відповідача перед позивачем, який виник на підставі позики від 19.11.2013 року та встановлює нові строки для погашення боргу. Крім того, розписка від 03.06.2015 року черговий раз підтверджує існування у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем. Відповідач у своєму відзиві визнає існування між сторонами фінансових відносин у 2013 році, зазначає про їх погашення, однак не надає жодних цьому підтверджень. Підтвердженням існування між сторонами боргових відносин на підставі договору позики є розписка від 19.11.2013 року, в якій чітко зазначено про існування позики, отримання коштів від позивача, суму отриманих коштів, встановлено строки повернення, а також зазначено паспортні дані позичальників. Розписка від 03.06.2015 року не містить частини даних умов, так як передача і отримання позичальниками коштів відбувалася і фіксувалася не даною розпискою. Дійсно, у власноручно написаній розписці від 03.06.2015 року відповідачем при написанні своїх паспортних даних не вказано дві перших цифри номера паспорта. Вважає, що ним це зроблено помилково, так як дану розписку ним написано власноручно, ним підписано і існування її ним жодним чином не заперечувалося в поданому відзиві. Позивачем постійно здійснюється часткове погашення своїх боргових зобов`язань перед позивачем, що в свою чергу, підтверджує існування і визнання боргових зобов`язань ним. Так, згідно виписки з банку по картці позивача чітко видно, що відповідач за період з 30.10.2020 року по 12.10.2021 року через відділення банку та через термінали самообслуговування здійснював перерахування на картку позивача коштів. Таких операцій було здійснено 67 на суму 22889,94 грн. з огляду на дані обставини у своїй сукупності, виникає просте логічне: якщо між сторонами не існувало боргових зобов`язань , то чому відповідач 19.11.2013 року та 03.06.2015 року підписував розписки та надавав їх позивачу, а також чому відповідач здійснював таку кількість переказів коштів на рахунок позивача протягом 2020 та 2021 років. Крім того, в тексті відзиву немає відповіді та не надано жодних документів, які б підтверджували слова відповідача про погашення ним своїх зобов`язань перед позивачем, які існували в 2013 році. 27.01.2022 року на адресу суду надійшла заява від відповідача, відповідно до якої позовні вимоги не визнає у повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів існування заборгованості. Сталою практикою врегулювання існуючої заборгованості є погашення розписки в момент її повного виконання. Позивачем не надано до суду оригіналу боргової розписки від 19.11.2013 року в силу її погашення. Інша розписка, на які посилається позивач, датована 03.06.2015 роком та не містить посилання на інший борговий документ, який можливо ідентифікувати. З урахуванням того, що позивач всі позовні вимоги ґрунтує на борговій розписці від 19.11.2013 року, просив суд визнати обов`язковим ознайомлення з оригіналом даної розписки. Звернув увагу суду на невідповідність наданих до суду розрахунків 3% річних у позові та відомостям наданим у відповіді на відзив, в якому позивач надав фінансову виписку нібито на підтвердження часткового виконання боргових зобов`язань. Враховуючи твердження позивача про існування часткового виконання боргових зобов`язань, просив суд зобов`язати позивача привести у відповідність надані до суду фінансові розрахунки та відобразити дані погашення при нарахуванні 3% річних. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали, просили його задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 19.11.2013 року на суму на суму 720000,00 дол. США, відповідач отримав від позивача у борг дані кошти. Проте, у зв`язку з частковим виконанням зобов`язань станом на 03.06.2015 року, борг [PERSON] перед [PERSON] склав 182000 дол. США, про що було складено відповідну розписку. Строк повернення коштів у розмірі 182000,00 дол. США зазначено до 03.06.2018 року. Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані. За таких обставин, суд вважає, що розписка від 03.06.2015 року в розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження наявності боргових зобов`язань перед позивачем на суму 182000,00 дол. США. А відтак, посилання відповідача у відзиві про те, що розписка від 03.06.2015 року не доводить існування між сторонами боргових відносин, не містить відомостей щодо дати передачі грошових коштів, суми наданих в борг грошових коштів, не підтверджує факту передачі грошових коштів та не встановлює порядок повернення грошових коштів спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме копіями розписок від 19.11.2013 року та 03.06.2015 року та поясненнями позивача. В той же час відповідачем на спростування доводів позивача не надано суду доказів сплати боргу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Так, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 182 000 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Відтак, пред`явлений позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає до задоволення. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити, що є зобов`язанням і які зобов`язання є грошовими. Частина перша статті 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті). Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов`язальними, а зобов`язання - грошовим. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Доказів виконання зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] матеріали справи не містять. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ станом на 31.05.2021 року становить 27,50/1 долар США (27,50 грн. х 182000 доларів США = 5005000 грн. Таким чином, сума боргу в гривневому еквіваленті складає 5005000 грн. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 04.06.2018 року по 31.05.2021 року, в порядку ст. 625 ЦК України, яка за розрахунком позивача та суду складає 449215,89 грн. Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами. Боргові періоди: Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку 5005000грн.04.06.201831.05.2021 Дата початку нарахування: 04.06.2018. Дата закінчення нарахування: 31.05.2021. Відсоткова ставка:3% річних. Розраховується за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів] Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 04.06.201831.05.202110935005000.003449215.89 Всього:-1093--449215.89 Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 04.06.2018 року по 31.05.2021 року складає 449215.89 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] серія [NUMBER] від 09.09.2020 року. Виходячи з цих обставин, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12405,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved