Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-06 00:00:00

24 грудня 2021 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що йому на праві власності належить будинок [ADDRESS] , однак у даному будинку залишається зареєстрованим місце проживання відповідача, який є його сином та з 2013 року у вказаному домоволодінні не проживає, своїх речей у цьому будинку не зберігає, оскільки фактично постійно проживає в м. Пералес-де-Тахунья в Іспанії. Крім того, позивач послався на те, що відповідач участі в обслуговуванні та утримуванні будинку не приймає, комунальні послуги не сплачує. За таких обставин позивач просив суд визнати відповідача таким, який втратив право користування вищевказаним будинком, а також примусово зняти його з реєстраційного обліку за адресою вказаного житла. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2022 року передано для розгляду по суті за підсудністю до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 14 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення виклеєних недоліків його позову. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 20 липня 2022 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання учасники справи повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідач відзив не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. Від сторони позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заперечення проти заочного розгляду справи позивачем не висловлено. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору дарування від 13 вересня 1990 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-2780, на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] ), що підтверджується копією листа з КП «ДМБТІ» ДМР, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також судом встановлено, що за адресою вищевказаного домоволодіння з 04 липня 2000 року зареєстроване у встановленому законом порядку місце реєстрації відповідача, який є сином позивача, що підтверджується копіями паспортів сторін, копією домової книги, довідкою, отриманою на запит суду. Разом з тим, відповідно до акту від 11 липня 2022 року, складеного та підписаного сусідами сторін, що мешкають у будинках [ADDRESS] , [ADDRESS] , а також головою квартального комітету №18, відповідач з 2008 року дійсно не мешкає за адресою своєї реєстрації в будинку [ADDRESS] . Наразі відповідач з травня 2013 року постійно проживає в м. Пералес-де-Тахунья в Іспанії, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання в Іспанії з перекладом. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЖК України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11\~ЦК України\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори\~та інші\~правочини.\~У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормою ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ст.ст.391, 401, 402 ЦК України різновидом речового права на чуже майно є право користування (сервітут). Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене і щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Нормою ст.156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Частиною 2 ст.64 ЖК УРСР передбачено до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Положеннями ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Нормою ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм цивільного законодавства, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи підтверджено належність позивачу на праві власності будинку [ADDRESS] , за адресою якого наразі зареєстровано у встановленому законом порядку місце проживання сина позивача\~ відповідача, який більше одного року (з 2008 року) не мешкає у вказаному будинку, своїх речей у ньому не має та іншим чином не користується житловою площею будинку, що, в свою чергу, створює позивачу, як власнику, перешкоди у реалізації його права власності на цей будинок, зокрема, права користування та розпорядження ним, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Відтак, позов в означеній частині вимог підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні іншої його позовної вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Правова позиція суду щодо такого вирішення цієї позовної вимоги ґрунтується на наступному. За змістом норм ст.24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Відтак, оскільки із даним рішенням суду, яким задоволено позовні вимоги про визнання відповідача таким, який втратив право користування житлом, позивач до відповідного органу, який здійснює реєстрацію/зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) осіб, не звертався, позовні вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку у будинку суд вважає передчасними. Задоволення ж цієї позовної вимоги за умов відсутності між позивачем та означеним органом реєстрації спору з приводу можливості зняття відповідача з реєстрації місця проживання на підставі цього рішення суду буде фактичним перебиранням судом на себе дискреційних повноважень вказаного органу, що не тільки не передбачено діючим законодавством, а й суперечить йому, а отже є неможливим. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial