Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 15 грудня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом в якому позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння за адресою [ADDRESS] , після [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є сином [PERSON] , яка померла [INFO] . На випадок смерті [PERSON] залишила заповіт де спадкоємцем всього її майна визначений позивач. 12 квітня 2021 року позивач прийняв спадщину, оскільки на час смерті заповідача постійно мешкав з нею. До складу спадщини увійшов житловий будинок [ADDRESS] . 06 вересня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіна-Сандомирського Л.О. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , як спадкоємцю померлої [PERSON] , однак постановою нотаріуса від 06 вересня 2021 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що в матеріалах спадкової справи відсутні документи, які б підтверджували належність спадкодавцю на день смерті саме 53/100 часток у житловому будинку, наявністю розбіжностей між заявленими та зареєстрованими за спадкодавцем правами, неможливістю встановити, якою саме часткою зазначеному житловим будинку володіла [PERSON] , що померла [INFO] та її співвласників на день смерті, а також неможливістю встановити чи дійсно вона прийняла спадщину після смерті іншого співвласника [PERSON] (а.с.1-9). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 15 грудня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.46). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.47-48). До суду 11 січня 2022 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.49-50). Ухвалою судді від 12 січня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (а.с. 51-52). 27 вересня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.81-82). Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, 17 жовтня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] 27 вересня 2022 року надала суду заяву про визнання позовних вимог. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини встановленні судом [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 16). [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 17). 01 березня 2019 року [PERSON] залишила заповіт на випадок своєї смерті усе належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с.19). 06 вересня 2021 року постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іванютіним- Сандомирським Л.О. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що в матеріалах спадкової справи відсутні документи, які б підтверджували належність спадкодавцю на день смерті саме 53/100 часток у житловому будинку, наявністю розбіжностей між заявленими та зареєстрованими за спадкодавцем правами, неможливістю встановити, якою саме часткою зазначеному житловим будинку володіла [PERSON] , що померла [INFO] та її співвласників на день смерті, а також неможливістю встановити чи дійсно вона прийняла спадщину після смерті іншого співвласника [PERSON] у спосіб визначений Цивільним кодексом УРСР, який діяв на час прийняття такої спадщини(а.с.21-22). На запит приватного нотаріуса від 01 квітня 2020 року КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради надано 29 вересня 2020 року відповідь стосовно права власності на буд. [ADDRESS] : 66/100 частин зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 28 травня 1986 року, посвідченого Першою ДДНК за реєстровим № 1-1375, зареєстрованого 7 червня 1986 року КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу № 330 за реєстровим № 76 (а.с.25-26); 47/100 частин (частка не перереєстрована) за [PERSON] на підставі рішення народного суду Жовтневого району м. Дніпропетровська від 24 жовтня 1977 року, зареєстровано 14 грудня 1977 року КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу №330 за реєстровим № 76.(а.с.24). Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради № 70 від 17 січня 1986 року затверджено акт ідеальних часток між співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] за [PERSON] встановлено 34/100 частин від усього домоволодіння, але перереєстрація права власності на вищезазначену частку КП «ДМБТІ» ДОР станом на 31 грудня 2012 року не проводилась (а.с.33) . Відповідно до акту розрахунку ідеальних часток щодо зазначеного нерухомого майна, складеного 22 липня 2021 року експертом Данильченко В.В., сертифікат серія АЕ № 004651 зроблено висновок щодо наступного розрахунку ідеальних часток за співвласниками: [PERSON] -53/100, [PERSON] 47/100 (а.с.34). Згідно наданої відповіді департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб від 12 квітня 2021 року на запит приватного нотаріуса склад зареєстрований осіб на день смерті [PERSON] за адресою [ADDRESS] становить 2 особи: [PERSON] та [PERSON] (а.с.32). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 27 березня 2018 року [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 20 жовтня 1980 року (а.с. 31). 04 серпня 1993 року [PERSON] залишила заповіт на ім`я [PERSON] яким заповіла належну їй частку жилого будинку [ADDRESS] (а.с. 23). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом серія [NUMBER] (а.с. 18). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 04 серпня 1993 року [PERSON] , яка померла [INFO] , було складено заповіт посвідчений Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-3754, відповідно до якого зроблено наступне розпорядження на випадок смерті «належну частину жилого будинку, що знаходиться по [ADDRESS] заповідає [PERSON] » (а.с.23). Так, на час смерті [PERSON] 08 червня 1994 року діяв ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) тому з урахуванням Перехідних положень ЦК України від 2004 року до спадкових відносин слід застосовувати ті норми цивільного законодавства, яке діяло на час прийняття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР, для набуття спадщини, необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають права, так і обов`язки. До майнових прав належать, зокрема право власності. \~ \~ \~ \~Згідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~та ч.\~2\~ст 549\~ ЦК\~Української РСР\~,\~визнається,\~що спадкоємець\~прийняв спадщину:\~ 1)\~якщо він\~ фактично\~ вступив\~ в\~ управління\~ або\~ володіння\~спадковим майном; 2)\~якщо він\~подав державній\~нотаріальній \~конторі \~за \~місцем відкриття\~спадщини заяву\~про прийняття\~спадщини. Зазначені\~в цій\~статті \~дії \~повинні \~бути \~вчинені \~протягом шести\~місяців з\~дня відкриття\~спадщини. Відповідно о ст. 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані, тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. На момент смерті [PERSON] діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затверджена наказом Міністерства юстиції української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5. Частиною 2 ст. 124 Інструкції свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками , правління житлово -будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця: довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори ; квитанції про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця , та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Дана правова позиція зазначено в Постанові Верховного суді № 30/23/17 від 25 березня 2020 року Так, [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала за адресою: [ADDRESS] починаючи з 1975 року по день смерті (а.с.31). Отже, як станом на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) так і шість місяців потому, [PERSON] була співвласницею та постійно проживала у буд. [ADDRESS] , частка 47/100, якого належала [PERSON] . Окрім того в даному будинку мешкали діти [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою № 14/5-5130 від 12 квітня 2021 року виданої департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділ обліку проживання фізичних осіб (а.с.32). Прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] шляхом безпосереднього володіння спадковим майном підтверджується копією домової книги (а.с.27-30), копією довідки про місце проживання № 1591 від 27 березня 2018 року , виданої реєстраційним органом (а.с.31), копією довідки № 14/5-5130 від 12 квітня 2021 року, виданої відділом обліку проживання фізичних осіб (а.с.32). Отже [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] , продовживши проживати та бути зареєстрованої у буд. [ADDRESS] , частка 47/100 якого за життя належала [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ч. 1 ст. 1220 ЦПК України. Відповідно до ч.5 ст 1268 ЦК України Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. \~ \~ \~ \~ Враховуючи вищенаведене [PERSON] є спадкоємцем 47/100 частин будинку [ADDRESS] після смерті, [PERSON] , які входять до спадкового майна, та які [PERSON] заповіла позивачу. Таким чином позивач прийнявши спадщину за заповітом після [PERSON] є власником 47/100 частин буд 17 . На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Стаття 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1213 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1233 ЦК України \~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до листа № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що пПри розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297\~ЦК)\~або не\~здійснено державну\~реєстрацію права\~на спадщину\~(ст.\~1299\~ЦК),\~слід брати\~до уваги,\~що законодавець\~розмежовує поняття\~"виникнення\~права на\~спадщину"\~та "виникнення\~права власності\~на нерухоме\~майно,\~що входить\~до складу\~спадщини",\~і пов`язує\~із виникненням\~цих майнових\~прав різні\~правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268\~ЦК\~незалежно від\~часу прийняття\~спадщини вона\~належить спадкоємцеві\~з часу\~відкриття спадщини\~та згідно\~із ч.\~3\~ст.\~1296\~ЦК відсутність\~свідоцтва про\~право на\~спадщину не\~позбавляє спадкоємця\~права на\~спадщину. Статтею 1297\~ЦК\~встановлено обов`язок\~спадкоємця звернутися\~за свідоцтвом\~про право\~на спадщину\~на нерухоме\~майно.\~Проте нормами\~цієї статті,\~так само\~як й\~іншими нормами\~цивільного права,\~не визначено\~правових наслідків\~недотримання такого\~обов`язку\~у виді\~втрати права\~на спадщину. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270\~ЦК. Оскільки [PERSON] залишила заповіт на ім`я позивача до складу спадщини увійшли 66/100 та 47/100, які згідно акту ідеальних часток змінено на [ADDRESS] , тобто цілий будинок. За встановлених обставин, зважаючи на те що [PERSON] у встановлений законом порядок прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка складалася з 47/100 житлового будинку [ADDRESS] , однак за життя не встигла оформити на себе право власності на означену частку житлового будинку [ADDRESS] , при цьому право власності на спадкове майно за спадкодавцем [PERSON] на 66/100 частин даного домоволодіння підтверджується правовстановлюючими документами та відповідно до акту розрахунку ідеальних часток від 22 липня 2021 року частка [PERSON] складає 53/100, частка Бабицької 47/100, а тому враховуючи, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] 02 лютого 2020 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. За таких обставин, суд приходить до висновку, що є усі достатні підстави для визнання за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29) На підставі викладеного та

Outcome: approved