Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

24.09.2021 року Білоцерківським міськрайонним судом прийнято позов [PERSON] , яка просить суд визначити місце проживання її малолітнього онука [PERSON] за своїм місцем проживання, тобто разом з бабусею [PERSON] . І. Позиція сторін у справі. Позивач обґрунтувала свої позовні вимоги тим, що після розірвання шлюбу між її сином [PERSON] і [PERSON] , позивачу, як бабусі, чиняться перешкоди в спілкуванні з онуком [PERSON] , [INFO] . В 2019 році [PERSON] самочинно змінила місце проживання дитини і не дозволяє позивачу зустрічатися та спілкуватися з малолітнім [PERSON] . Позивач зазначає, що більше двох років її права і права дитини порушуються [PERSON] , яка мститься своєму бувшому чоловіку [PERSON] за розірвання шлюбу, та ніхто не може вплинути на поведінку [PERSON] , а тому позивач просить в судовому порядку вирішити питання щодо захисту порушених прав дитини, визначивши місце проживання онука [PERSON] з бабусею, що буде відповідати інтересам дитини, забезпечувати батьку і матері рівну можливість брати участь у вихованні та спілкуванні з сином. Відповідач заперечуючи позов, у відзиві зазначила, що позов [PERSON] є завідомо безпідставним, оскільки чинним законодавством не передбачено визначення місця проживання дитини з іншими особами, при наявності батьків у дитини. Відповідач вважає даний позов штучним та необґрунтованим, просила відмовити в задоволенні заявлених вимог. Представник третьої особи по справі Тімофєєва С.В., в підготовчому судовому засіданні позов підтримав. Третя особа у справі - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради подали Висновок щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання дитини. Третя особа - Служба у справах дітей Ізюмської міської ради не подала суду жодних заяв, клопотань. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 24.09.2021 року ухвалою судді було відкрито провадження у справі в загальному порядку та призначено підготовчем судове засідання на 25.11.2021року. (Т.1 а.с.43). 27.09.2021 року представник позивача, адвокат Гончарова Г.М. подала суду заяву про відвід головуючій у справі судді Ярмолі О.Я. (Т. а.с.50-54). 30.09.2021 року ухвалою суду було визнано подану заяву про відвід судді Ярмолі О.Я. необґрунтованою та 04.10.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду, (суддя Орєхов О.І.) було відмовлено в задоволенні заяви адвоката Ганни Гончарової про відвід головуючій судді Ярмолі О.Я. (Т.1 а.с. 60-62). 18.10.2021 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Незвіський Д.Я. подав суду клопотання про залучення в справу, в якості третьої особи, виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, також, подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та 18.10.2021 року представником відповідача подано відзив на позов (Т.1 а.с. 66-73). 19.10.2021 року ухвалою суду було задоволено клопотання про участь представника відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 24.11.2021 року представник Служби у справах дітей подала клопотання про відкладення судового засідання та надання додаткового часу для підготовки висновку органу опіки та піклування щодо спірного питання. 25.11.2021 року представник позивача подала клопотання про зміну процесуальної співучасті відповідача [PERSON] , просила визнати його третьою особою у даній справі. 25.11.2021 року адвокат Гончарова Г. подала відповідь на відзив (Т.1 а.с. 92-96). 25.11.2021 року в судовому засіданні було уточнено суб`єктивний склад учасників процесу, змінено процесуальну співучасть відповідача [PERSON] , визнавши його третьою особою, також, було відмовлено представнику відповідача щодо залучення в справу в якості третьої особи виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, та було зобов`язано третю особу Службу у справах дітей БМР надати відповідний висновок щодо даного спору, оголошено перерву в судовому засіданні на 11.01.2022 року. 10.12.2022 року представник відповідача адвокат Незвіський Д.Я. подав письмово викладені заперечення на позов (Т. 1 а.с. 122-125). 27.01.2022 року до суду надійшло Рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25.01.2022 року за №54 «Про наданя до суду висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання дитини» (Т.1.а.с.138). 14.02.2022 року представник позивача подала клопотання про відкладення розгляду справи за станом здоров`я. 15.02.2022 року представник третьої особи адвокат Б.К. Левківський подав клопотання про відкладення судового засідання за станом здоров`я. 15.02.2022 року було задоволено клопотання представника відповідача, адвоката Незвіського Д.Я. про участь в судовому засіданні 22.03.2022 року в режимі відеоконференції. 09.05.2022 року адвокат позивача адвокат Ганна Гончарова подала клопотання про відкладення судового засідання в зв`язку з відсутністю будь-якого зв`язку з позивачем [PERSON] 14.06.2022 року було задоволено клопотання представника відповідача, адвоката Незвіського Д.Я. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. 16.06.2022 року представник позивача адвокат Ганна Гончарова подала клопотання про відкладення судового засідання в зв`язку з відсутністю будь-якого зв`язку з позивачем у справі [PERSON] 13.07.2022 року в судовому засіданні було задоволено клопотання адвоката Г.Гончарової та ухвалою суду витребувано із Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) відомості про смерть [PERSON] і відкладено розгляд справи на 29.08.2022 року (Т.1 а.с.208). 29.08.2022до суду надійшла інформація про відсутність актового запису про смерть [PERSON] (Т.2 а.с.3) Представник позивача, адвокат Гончарова Г., в судовому засіданні підтримала позов. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належно, представник відповідача, адвокат Незвіський Д.Я. подав суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача і її представника. Треті особи по справі, в судове засідання на розгляд справи по суті, не направили своїх представників, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради подали Висновок щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання дитини та клопотали про розгляд справи за відсутності їхнього представника. ІІІ. Фактичні обставини справи. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] [INFO] . Наведене підтверджено копією свідоцтва про народження (Т.1 а.с.18). Позивачем не надано доказів в підтвердження родинних відносин з батьком дитини [PERSON] та з малолітнім [PERSON] , однак у відзиві на позов, відповідач визнала обставину, що позивач [PERSON] є бабою малолітнього [PERSON] 1 а.с. 67). Матеріали справи містять характеристики на позивача за місцем її роботи (Т.1 а.с.23-27). Позивач до кримінальної відповідальності не притягувалася (Т.1 а.с.28). Позивач не має ознак психічних чи наркологічних захворювань (Т. 1 а.с. 29,30, 31). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25.01.2022 р. за № 56, орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] 2015р.н. разом з бабою [PERSON] (Т.1 а.с.138). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Під час розгляду даного спору щодо визначення місця проживання дитини, суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. По даній справі встановлено, що позивач [PERSON] не є законним представником свого малолітнього онука [PERSON] . Судові рішення про відібрання у батьків їхнього сина чи позбавлення їх батьківських прав щодо дитини, відсутні. Малолітній [PERSON] проживає разом з матір`ю, в судовому порядку визначено місце проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] , однак, станом на час розгляду даного спору, рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, не набрало законної сили. Щодо права [PERSON] на позов у матеріально-правовому сенсі, слід зазначити, що під час розгляду справи №357/13177/19, за позовами [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів і за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, до суду надійшов позов адвоката Гончарової Г.М., поданий від імені [PERSON] , яка бажала вступити в справу третьою особою, оскільки є бабусею малолітнього [PERSON] [INFO] та заявила самостійні вимоги на предмет спору про визначення місця проживання дитини за місцем проживання бабусі [PERSON] . Суд відмовив у прийнятті позову [PERSON] , як третьої особи із самостійними вимогами. Однак, апеляційна інстанція скасувала ухвалу суду про відмову [PERSON] в залученні її до участі в справі в якості третьої особи з самостійними вимогами. Суд прийняв позов третьої особи із самостійними вимогами. Під час розгляду справи №357/13177/19 суд прийшов до висновку що спільний розгляд позову [PERSON] з об`єднаними позовами [PERSON] і [PERSON] є недоцільним, а тому суд виділив в окреме провадження позов третьої особи [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частини перша та друга статті 161 СК України). Отже, наведеними положеннями законодавства України визначено, хто має право ініціювати в суді такий спір, що вирішується у цій справі, та яка особа є належним відповідачем у такій справі: такими сторонами є, передусім, батьки дитини, а у разі їх відсутності - усиновлювачі чи інші законні представники (опікуни). Відповідно, будь-які інші особи, які не є законними представниками малолітньої дитини, не мають права на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання з ними. Одним із основних принципів регулювання сімейних відносин в Україні те, що батьки дитини, не позбавлені батьківських прав стосовно неї, мають переважне право перед усіма іншими особами (зокрема й родичами) на участь та вирішення усіх найважливіших питань життя неповнолітньої дитини. Саме цей засадничий принцип реалізований у частині першій статті 163 СК України, відповідно до якої батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Наведене свідчить, що права та інтереси інших осіб (зокрема баби, діда) мають другорядний характер у порівнянні з правами та інтересами батьків (інших законних представників) та їх претензії стосовно дитини (зокрема й участь у вихованні) усуваються правомірними вимогами батька/матері дитини. Лише у разі позбавлення батьків дитини батьківських прав стосовно неї, інші близькі родичі набувають переважних прав порівняно з іншими особами на визначення місця проживання дітей з ними. Концепція забезпечення переважного проживання дитини в її рідній сім`ї, а у разі окремого проживання - з одним з батьків, закріплена і в міжнародних договорах, зокрема, в Конвенції про захист прав дитини, а також в Декларації прав дитини. Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав дитини Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки (принцип 7 Декларації прав дитини). Аналіз наведених норм національного законодавства, а також положень міжнародних договорів, свідчить про закріплення переважного права на визначення місця проживання дитини з батьками (одним із батьків), що кореспондується з обов`язком батьків забезпечувати найкращі інтереси дитини, здійснювати захист прав та інтересів своїх дітей. Отже, у спорі між батьками визначаються найкращі інтереси дитини, а в разі неможливості визначення таких найкращих інтересів підлягають застосуванню такі способи захисту як позбавлення батьківських прав, а також відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. На момент звернення [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання її онука [PERSON] разом з нею, а також на момент розгляду даного спору, позивач не набула статусу законного представника дитини, а тому не мала права на позов у матеріально-правовому сенсі. Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 509/1679/18 (провадження № 61-13307св19) наголосив, що «право на звернення за судовим захистом тісно пов`язане із суб`єктивним матеріальним правом, яке підлягає захисту. З порушенням матеріального суб`єктивного права заінтересованої особи виникає право на позов. Засобом реалізації цього права є звернення заінтересованої особи з позовом до суду, який у певному порядку розглядає вимогу позивача і дає відповідь у вигляді судового рішення. Право на позов - це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В цивільному процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов у матеріальному розумінні. І навпаки, матеріальне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку. Єдність матеріально-правового змісту права на позов і його процесуальної форми визначається тим, що право на позов - це право на відновлення порушеного права в певній, встановленій законом, процесуальній формі, у певному процесуальному порядку, який забезпечує об`єктивність і реальність захисту». Правило частини третьої статті 161 СК України не наділяє бабу/діда дитини правом самостійно звертатися з позовом про визначення місця проживання дитини з ними, оскільки наведене правило кореспондується з нормами статті 170 СК України щодо відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Згідно з частиною першою статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що дитина може бути передана бабі/дідові у разі її відібрання у батьків без позбавлення їх батьківських прав, проте з таким позовом має право звернутися орган опіки та піклування, а також суд може вирішити таке питання під час вирішення спору між батьками про визначення місця проживання дитини у разі, якщо встановить, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку. Тож за встановлених фактичних обставин справи, враховуючи, що на момент звернення [PERSON] з позовом про визначення місця проживання її онука разом з нею, батьки дитини не позбавлені батьківських прав, позивач не набула статусу опікуна (законного представника) дитини, а тому відсутні правові підстави для звернення позивача у цій справі з позовом про визначення місця проживанняь дитини. Стаття 258 СК України наділяє бабу та діда певними правами законних представників малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків. Відповідно до правил цієї статті баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Слід зазначити, що правила статті 29 ЦК України, а також статті 161 СК України є спеціальними відносно положень статті 258 СК України. Так, правила статті 258 СК України є загальними щодо права баби та/або діда на звернення до суду в разі порушення прав онуків, проте у тому випадку, якщо предметом спору є визначення місця проживання дитини, має бути застосовано спеціальні правила статті 161 СК України. Частина перша статті 258 СК України гарантує бабі та дідові право на самозахист внуків. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Зміст статті 19 ЦК України дає підстави для висновку, що самозахист можливий за наявності таких умов: 1) має місце порушення цивільного права або загроза його порушення; 2) існує необхідність припинення (попередження) порушення власними силами; 3) відбувається застосування заходів, які відповідають характеру правопорушення, тобто заподіяння шкоди порушнику чи іншій особі має бути санкціонованим законом, не виходити за межі дозволеного. Самозахист дитини - це, в першу чергу, фактичні дії батьків, баби та/або діда, які мають неюрисдикційний характер, спрямовані на фактичний захист порушеного права або загрози такого порушення, вчинені відповідно до чинного законодавства. Отже, якщо баба та/або дід вважають, що дитині (онуку) загрожує небезпека, вони вправі вчиняти дії, спрямовані на усунення загроз життю, здоров`ю дитини, припинення спілкуванню з особою, яка шкідливо (негативно) впливає на дитину тощо. Суд встановив, що малолітній [PERSON] 2015 р.н. ніколи не проживав разом з бабусею, лише декілька раз гостював у неї, дитина постійно проживала з батьками, а після їх розлучення, дитина проживає з матір`ю [PERSON] . Позивач зазначає підставою звернення до суду факт спричинення їй перешкод в спілкуванні з онуком, але в судовому засідання представник позивача повідомила, що набрало законної сили рішення Білоцерківського міськрайонного суду про визначення порядку спілкування [PERSON] з онуком [PERSON] . Отже, в судовому порядку права баби захищені в належний спосіб. Судом не виявлено та представником позивача не наведено жодної обставини існування небезпеки чи загрози небезпеці дитини, а отже, відсутні підстави стверджувати, що позов подано у порядку самозахисту дитини. В оцінці наявності підстав для застосування частини другої статті 258 СК України до спірних правовідносин потрібно враховувати, що у разі звернення до суду з позовом на підставі цього правила вважається, що позов подано від імені такої дитини її представником та виключно в її інтересах у разі існування загрози порушення прав дитини або фактичного порушення її прав, позов не може бути спрямований на захист власних інтересів баби та/або діда. Позивач, як баба онука [PERSON] звернулася з позовом у власних інтересах, а не в інтересах дитини, обґрунтовуючи, що онуку краще жити з нею, і це буде справедливим та забезпечить рівну можливість батькам брати участь у вихованні дитини. Суду не надано жодного доказу, що звернення баби з позовом було реалізацією права на самозахист у контексті статті 19 ЦК України. Позов не містить обґрунтування того, що його подано в інтересах малолітнього онука, а не у власних інтересах позивача; у позовній заяві не наведені також такі підстави позову як реальне порушення прав малолітньої дитини, що потребує невідкладного застосування способів фактичного самозахисту дитини. Встановлені обставини справи свідчать, що у даній справі, позов подано не у порядку статті 258 СК України, не від імені дитини та не в її інтересах, а у власних інтересах баби дитини, що виключає застосування правил статті 258 СК України до спірних правовідносин. Аналогічний правовий висновок висвітлений в постанові Верховного Суду по справі № 356/417/17 від 01.12.2021р. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України) З огляду наведеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] .

Outcome: dismissed