Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

19.07.2022 року [PERSON] звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , служба у справах дітей Полтавської обласної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідачка [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю з лютого 2016 року. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 січня 2021 року шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає з ним та знаходиться на його повному утриманні. Матір, [PERSON] стабільної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, дитину навідала лише один раз, іншим чином не сприяє у вихованні та утриманні доньки. Він, як батько, турбується про стан здоров`я дитини, її інтелектуальний, фізичний, духовний та моральний розвиток. Донька має сильну моральну та психологічну підтримку з батьком. Враховуючи, що фактично малолітня дитина [PERSON] проживає з ним, дитина має емоційну прихильність до нього, як до батька, який безпосередньо і постійно здійснює виховання дитини, безпосередньо займається доглядом за нею, за його місцем проживання створені всі необхідні умови для проживання, та враховуючи вікові особливості, в інтересах дитини є обґрунтованим визначити місце проживання дитини з батьком. Для подальшого уникнення суперечностей між ним та відповідачкою щодо місця проживання дитини, вважає необхідним за доцільне встановити місце проживання дитини через суд Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 17.08.2022 року справа прийнята до провадження, призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлений у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Подав суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. (а.с.35,42 Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Відзив не надав. З клопотаннями та заявами до суду не звертався. Представник служби у справах дітей Полтавської обласної військової адміністрації в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву що вони не є належним учасником справи. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до такого. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб 19 лютого 2016 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого виконавчим комітетом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, актова запис №03 (а.с.6). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 січня 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволений та шлюб між позивачем та відповідачем розірваний (а.с.7-8) Сторони від шлюбу мають малолітню дитину: доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого виконавчим комітетом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області від 10 червня 2016 року, актова запис № 3. 29.01.2020 року Харківським районним судом Харківської області винесено судовий наказ про стягнення з позивача на корить відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини: доньки [PERSON] (а.с.10-12). Як вбачається з копій квитанцій, наданих [PERSON] , позивач сплачував відповідачці аліменти на утримання малолітньої доньки з серпня 2021 року по грудень 2021 року включно ( а.с.13). Відповідно до довідки №1333-5000570275 від 29.03.2022 року позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою, разом з [PERSON] зареєстрована його малолітня донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою №1333-5000570540 від 29.03.2022 року (а.с.15) Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За ч.1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України). За відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини та не заявлене вимоги щодо вирішення такого, суд позбавлений можливості дотриматися положень ст. 161 СК України та врахувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особисту прихильність дитини до кожного з них; вік дитини, стан її здоров`я; особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При цьому, у такому випадку відсутні підстави для участі у справі органу опіки та піклування і суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Позовна заява позивача не містить даних з якого часу проживає малолітня донька разом з ним та у зв`язку з якими підставами, оскільки з наданих суду квитанцій вбачається, що позивач до кінця 2021 року сплачував аліменти на утримання доньки на користь відповідачки. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод та інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Із встановлених в судовому засіданні обставин, зокрема, з наданої позивачем заяви, у судовому засіданні вбачається, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод позивача у проживанні дитини із батьком, так само матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідача у проживанні дитини із матір`ю до дати подання позову і сторони таких доказів не надавали. Обставини, на які посилається позивач щодо неналежного спілкування відповідачки з дочкою, відсутність сприяння у вихованні та утриманні доньки, не доводить факт наявності спору між батьками про місце проживання дитини. При цьому суд зазначає, що позивач в своїй позовній заяві вказує, що вважає за доцільне встановити місце проживання дитини через суд задля подальшого уникнення суперечностей між ним та відповідачкою, тобто фактично підтверджує відсутність спору між сторонами на час звернення до суду. Отже, між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , унаслідок чого ні права позивача, ні права дитини не порушені, а тому і судовому захисту не підлягають. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed