Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати формулювання причини його звільнення неправильними; змінити формулювання причини звільнення [PERSON] у наказі №174к від 22.08.2022, вказавши: «Звільнений за власним бажанням з 22.08.2022 у зв`язку з невиконанням ДП ЛДЗ «ЛОРТА» законодавства про працю, згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП Україи»; стягнути з ДП ЛДЗ «ЛОРТА» на його користь вихідну допомогу в сумі 32531,10 грн. з урахуванням ПДФО та військового збору; стягнути з ДП ЛДЗ «ЛОРТА» на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.08.2022 по день прийняття рішення судом та стягнути сплачений судовий збір. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він працював елктромонтером з ремонту та обслуговування 4-го розряду тепло-елктроманотажного цеху (047) на Державному підприємтсві «Львівський державний завод «ЛОРТА». Впродовж останніх років відповідач систематично порушував законодавство про працю. Відтак, наказом від 08.12.2020 №322/1 директор заборонив надання відпусток, що є незаконно, а потім наказом від 29.01.2021 №19 скасував наказ №318 на вимогу профспілки підприємства та втручання Львівської обласної ради. Внаслідок чого йому не було надано майже дві відпустки, тобто 39 календарних дні. До того ж, відповідач вчасно не виплачував йому заробітну плату, починаючи з 2020 року. Зокрема, 06.01.2021 була виплачена заробітна плата за серпень-листопад 2020, 13.01.2021 - за грудень 2020, 29 та 30.04.2021 - за лютий 2021, 04.06.2021 - за березень 2021, 15 та 30.06.2021 - за квітень 2021 частково, 27.10.2021 - за квітень 2021, 10.03.2022 - за червень 2021, 28.02.2022, 10.03.2022 і 04.04.2022 - за червень 2021 частково, 19.08.2022 - заборгована зарплата з липня 2021. 15.08.2022 він направив відповідачу заяву про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП і просив днем звільнення вважати 22.08.2022, яка зареєстрована відповідачем 19.08.2022 за №Г-32. Наказом відповідача від 22.08.2022 №174к його було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, а не на підставі ч.3.ст. 38 КЗпП України. У наказі від 22.08.2022 №174к передбачено, що відповідач зобов`язується виплатити йому компенсацію за 39 календарних днів невикористаних щорічних відпусток. Після отримання його заяви про звільнення йому було виплачено заборговану заробітну плату за період з липня 2021 в сумі 53235, 99 грн. Розрахункові кошти: зарплата за 9 робочих днів серпня - 3786, 48 грн., індексація - 143,45 грн. та компенсація за 39 днів відпусток - 13063,83 грн., а всього - 13679, 97 грн. були виплачені йому 23.08.2022, тобто на наступний день після звільнення, хоча в день звільнення він був на роботі, що також є порушенням ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Разом з тим вихідна допомога не була нарахована і не виплачена позивачу до цього часу. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 16.09.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 05.10.2022 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з позовними вимогами [PERSON] ДП «ЛДЗ «Лорта» погоджується частково. Вказує, що причиною звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП була розмова керівництва підприємства з [PERSON] про продовження роботи на підприємстві з виплатою боргу по зарплаті, з чим позивач погодився і обіцяв продовжити свою діяльність. Незважаючи на виплату боргу по заробітній платі та домовленості з керівництвом, [PERSON] до роботи не приступив. При розрахунку вихідної допомоги просить врахувати п. 3 Порядку №100 та п. 4 Порядку №100 згідно з яким відпускні не треба брати в розрахунок середньоденної заробітної плати. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом частини 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору визначені у ст. 36 КЗпП України, серед яких, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Статтею 38 КЗпП України визначено підстави для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Частиною 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] працював в ДП «ЛДЗ «Лорта» та наказом №174к від 22.08.2022 був звільнений з роботи за власним бажанням 22 серпня 2022 року згідно ст. 38 КЗпП України на підставі своєї заяви. В наказі надано розпорядження виплатити компенсацію за 39 календарних днів невикористаних щорічних відпусток /а.с. 21/. З заяви поданої [PERSON] 15.08.2022 вбачається, що останній просив звільнити його з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиплатою йому заробітної плати /а.с. 22/. Дана заява була скерована ДП «ЛДЗ «Лорта» 15.08.2022, що підтверджується відповідним фіскальним чеком /а.с. 23/. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц. Судом встановлено, що саме порушення ДП «ЛДЗ «Лорта» законодавства про працю спонукало позивача розірвати з ним трудовий договір та подати заяву на звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Відповідачем вказані доводи позивача не спростовані та ним не оспорюються, а тому враховуючи те, що скерована позивачем заява від 15.08.2022 містила чітку підставу для звільнення - порушення працедавцем законодавства про працю, передбачену ч.3 ст.38 КЗпП України, та те, що відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що порушує права позивача, тому позов у цій частині є підставним і підлягає до задоволення. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд зазначає наступне. Відповіднодо ст. 44 КЗпП України внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору вихідна допомога виплачується у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Судом встановлено та визнається сторонами, що вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку [PERSON] не виплачена. Згідно розрахункового листка за червень 2022 (16 робочих днів) [PERSON] було нараховано суму коштів в розмірі 9123,56 грн., в яку входить: 6731,52 грн. - по тарифних ставках, 210,36 грн. - 20% за веч. час, 846,70 грн. - за ніч.час, 2608, 24 грн.- щорічна і додаткова відпустка, 138, 94 грн. - індексація зарплати, 652,06 грн. - щорічна і додаткова відпустка (липень 2022), 2064,26 грн. - утримано податків та інших обов`язкових платежі. Згідно розрахункового листка за липень 2022 (12 робочих днів) було нараховано суму коштів в розмірі 8334,92 грн., в яку входить: 5048,64 грн. - по тарифних ставках, 168,29 грн. - 20% за веч. час, 589,01 грн. - за ніч.час, 4579,40 грн.- щорічна і додаткова відпустка, 114,40грн. - індексація зарплати, 2164,82 грн. - утримано податків та інших обов`язкових платежів. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженоговказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець недоведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи наведене, беручи до уваги, що остаточний розрахунок з позивачем не проведено, так як не виплачена передбачена законодавством вихідна допомога, на користь позивача слід стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.08.2022 по 14.10.2022. Відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2022 рік наданого Мінпраці та соціальної політики кількість робочих днів за вказаний період становить 39 днів. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Outcome: partial