Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

05.07.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради, в якому позивач просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 21.08.2010 року, про що в Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 546; - встановити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 21.08.2010 року вони з відповідачем уклали шлюб, про що в Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 546. У шлюбі у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Як пояснив позивач, спільне життя з відповідачем у них не склалось, у них постійно виникали побутові конфлікти, що призвело до втрати між ними почуття любові та поваги, шлюбні відносини припинені. Як пояснив позивач, спільне господарство між сторонами не ведеться, подальше спільне проживання однією сім`єю та збереження шлюбу неможливі. Також позивач зазначив, що їх з відповідачкою син наразі проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Він утримує сина, забезпечує його всім необхідним для проживання та навчання, купує продукти харчування, одяг, взуття, ліки, бажає, щоб дитина проживала разом з ним постійно. На момент звернення до суду з позовом позивач проходить військову службу у військовій частині № [NUMBER] Національної гвардії України у м. Дніпрі та має стабільний дохід, володіє на праві приватної власності 1/4 часткою квартири, де він зареєстрований та проживає разом з сином. Як пояснив позивач, саме він опікується інтересами та потребами дитини, піклується про сина, займається його вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям, відвідує шкільний навчальний заклад та спортивну секцію з плавання. Дитина навчається у п`ятому класі загальноосвітньої шкоди № 34, яка розташована безпосередньо біля будинка, де проживає позивач. Тому на думку позивача, виходячи з того, що син проживає разом з ним, саме він займається його вихованням та піклується про нього, водить до школи та на тренування, син прив`язаний до нього, то саме з ним слід визначити місце проживання дитини. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та визначення місця проживання їх малолітньої дитини разом з ним як батьком. Відповідач у встановлений ухвалою суду від 09.08.2022 року строк не надала суду відзив на позовну заяву. Проте 05.10.2022 року відповідач подала до суду письмову заяву, в якій по суті спору зазначила, що визнає позовні вимоги у повному обсязі. Третя особа у встановлений ухвалою суду від 09.08.2022 року строк не надала суду пояснень по суті спору. Проте 19.09.2022 року подала до суду письмову заяву, в якій по суті спору третя особа зазначила, що просить суд прийняти рішення в інтересах дитини, з урахуванням розпорядження голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради № 201-р від 16.09.2022 року та висновку від 16.09.2022 року. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 09.08.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 05.10.2022 року було залучено до участі в цивільній справі правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування - Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради - Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради (адреса місцезнаходження: 49006, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Пушкіна, буд. 65; код ЄДРПОУ 44209446). У підготовче засідання, призначене на 05.10.2022 року, учасники справи не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання належним чином, подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд на підставі положень ст. ст. 200, 206, 211, 223 ЦПК України розглянув справу по суті спору за відсутності учасників справи у підготовчому засіданні. У підготовчому судовому засіданні 05.10.2022 року на підставі положень ст. ст. 200, 206 ЦПК України судом були досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.08.2010 року між громадянином України [PERSON] , [INFO] , та громадянкою України [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 21.08.2010 року було зроблено відповідний актовий запис за № 546; прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] ; місце реєстрації: Красногвардійський відділ реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Це підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.08.2010 року. Сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] від 19.05.2022 року. За відомостями з паспорта громадянина України [PERSON] , [INFO] , та довідки № 4309 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.06.2022 року, адресою зареєстрованого місця позивача є: [ADDRESS] . На підтвердження факту належності позивачу на праві спільної сумісної власності квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також належності позивачу на праві приватної власності 1/4 частки вказаної квартири, позивач надав суду копії: - свідоцтва про право власності на житло від 16.04.2003 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно з розпорядженням № 5/47-03; - витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21.05.2003 року, номер витягу 597249; - технічний паспорт на приватизацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Факт проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - позивачем [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , не заперечується учасниками справи та підтверджується висновком органу опіки та піклування - Центральної адміністрації Дніпровської міської ради «Про доцільність визначення місця проживання дитини», затвердженим розпорядженням голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 16.09.2022 року № 201-р «Про затвердження висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини». На підтвердження фактів своєї позитивної характеристики на службі, проходження профілактичного наркологічного огляду, проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, відсутності судимості позивач надав суду копії: - сертифіката про проходження профілактичного наркологічного огляду від 28.06.2022 року серії 12ЯЯС № 535722, дійсний до 28.06.2024 року, за відомостями з якого наркологічні протипоказання до оформлення опіки та піклування у [PERSON] , [INFO] , не виявлені; - медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 28.06.2022 року серії 12ЯЯТ № 796527, дійсна до 28.06.2024 року, за відомостями з якої психіатричні протипоказання до опіки та піклування у [PERSON] , [INFO] , не виявлені; - витягу з Інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», за відомостями з якого [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 22.06.2022 року до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває; - позитивну службову характеристику на солдата [PERSON] , кулеметника 1 відділення 1 стрілецького взводу 2 стрілецької роти військової частини [NUMBER] Центрального ОТО/солдат/26.04.2022 року, за змістом якої за час проходження військової служби у 2 стрілецької роти військової частини [NUMBER] на посаді кулеметника 1 відділення 1 взводу солдат [PERSON] зарекомендував себе позитивно та займаній посаді відповідає. За відомостями з довідки № 60 Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня шкода № 34» Дніпровської міської ради» від 22.06.2022 року, [PERSON] , 2011 року народження, дійсно є здобувачем освіти 5-А класу у Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня шкода № 34» Дніпровської міської ради». У позитивній характеристиці учня 5-А [PERSON] зазначено, що батьки цікавляться навчанням дитини та відповідально ставляться до виховання в сім`ї, батько [PERSON] є членом батьківського комітету класу, допомагає вирішувати різні організаційні питання, дитині в сім`ї створені всі умови для формування його як особистості. За відомостями з висновку органу опіки та піклування - Центральної адміністрації Дніпровської міської ради «Про доцільність визначення місця проживання дитини», затвердженим розпорядженням голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради від 16.09.2022 року № 201-р «Про затвердження висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини», зокрема відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного 01.09.2022 року управлінням-службою у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради за адресою: [ADDRESS] , проживають, зокрема, [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , умови проживання задовільні. Під час відвідування сім`ї [PERSON] пояснив, що хоче проживати разом з батьком, відносини між ними добрі. Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї/особи, складеним відділом Дніпровського міського центру соціальних служб у Центральному районі міста 02.09.2022 року за результатами оцінювання потреб з`ясовано, що у родині [PERSON] складні життєві обставини відсутні. Відповідно до письмових пояснень матері дитини - [PERSON] від 05.09.2022 року, з березня 2022 року вона проживає на території Республіки Польща та згодна щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. З приводу позовної вимоги про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 21.08.2010 року, про що в Красногвардійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було зроблено актовий запис № 546, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з п. 10, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Також суд враховує і те, що згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (заяви №№ 29381/09 та 32684/09) Суд наголосив на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя. Крім того, у пункті 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року Суд наголосив на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим, Суд повторно наголосив, що відповідно до статті 8 Конвенції також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 133 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналіз викладеного вище вказує, що шлюб носить добровільний характер, примушування жінки та чоловіка до шлюбу є неприпустимим, а рішення про розірвання шлюбу ухвалюється, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Суд, беручи до уваги те, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, відповідач визнала позов, дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині позовних вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню повністю. З приводу позовної вимоги про встановлення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, суд зазначає таке. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналіз викладених вище норм вказує, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Так, суд, вирішуючи по суті спір між сторонами, враховує те, що в ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач надав суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту проживання разом з ним малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Також суд враховує те, що батько дитини піклується про сина, утримує його, сприяє всебічному розвитку дитини, чого не заперечує відповідач. Крім того, суд враховує те, що орган опіки та піклування надав висновок від 16.09.2022 року № 201-р «Про доцільність визначення місця проживання дитини», за яким орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . З огляду на викладене вище, а також, враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, те, що дитина фактично проживає разом з батьком, який піклується про дитину, утримує її, а відповідач визнала позов повністю, суд доходить висновку, що визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає найкращим інтересам дитини, бо дитина потребує постійного догляду та турботи, це позитивно сприятиме її розвитку, та не буде перешкодою для спілкування дитини з обома батьками. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з ним у повному обсязі. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. У разі повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби) орган, що контролює справляння надходжень бюджету, засобами системи Казначейства формує подання в електронній формі згідно з додатком 1 до цього Порядку та подає його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. У разі повернення судового збору (крім помилково зарахованого) до головних управлінь Казначейства, Казначейства (у разі сплати судового збору в іноземній валюті) подається копія судового рішення, засвідчена належним чином. Копія судового рішення, засвідчена належним чином, подається платником до відповідного головного управління Казначейства, Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Заява про повернення коштів з бюджету судового збору, за виключенням помилково зарахованого, складається із обов`язковим зазначенням інформації, наведеної в абзаці восьмому цього пункту, і номера судового рішення та подається платником до відповідного головного управління Казначейства, Казначейства із оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету, копією судового рішення, засвідченою належним чином. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги у повному обсязі, суд, з урахуванням положень ст. 206 ЦПК України, вважає за необхідне задовольнити у повному обсязі позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, а також того, що позов [PERSON] задоволений повністю, відповідач визнала позов у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн, тобто 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем під час подання позову, а інші 50 відсотків, тобто 992,40 грн - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України. При цьому надміру сплачений позивачем судовий збір становить 1,20 грн, який також підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України. Адже позивачем був сплачений судовий збір у загальному розмірі 1986,00 грн (1986,00 грн - 1984,80 грн = 1,20 грн; 1984,80 грн : 2 = 992,40 грн), що підтверджується оригіналом квитанції № 0.0.2587011486.1 від 23.06.2022 року. Водночас позивач мав сплатити загалом 1984,80 грн судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру. Тому, з урахуванням надміру сплаченого судового збору, позивачу з Державного бюджету України підлягає поверненню судовий збір у загальному розмірі 993,60 грн. Суд додатково зазначає, що документ на переказ, які підтверджує зарахування судового збору до Державного бюджету України, міститься в матеріалах цивільної справи № 203/2257/22, а саме: оригінал квитанції № 0.0.2587011486.1 від 23.06.2022 року на загальну суму 1986,00 грн. При цьому суд зазначає, що одержувачем коштів, відповідно до вказаних квитанцій, є Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, тому воно і виступає органом, який має здійснити повернення сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved