Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

У січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницький районний суд м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, Сьома київська державна нотаріальна контора, ПН КМНО Ткаченко В.В., про визнання недійсним заповіту та договору дарування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер брат позивача - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина. Відповідач [PERSON] отримала свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на все майно [PERSON] . Крім того, у спадщину за законом вступив [PERSON] (син померлого). Після отримання спадкоємницями документів про прийняття спадщини, позивачу стало відомо, що майно, яке успадковувалось [PERSON] та [PERSON] було отримано на підставі заповіту [PERSON] (батька позивача) від 23.03.2011, який помер [INFO] . Про існування вказаного заповіту позивачу стало відомо лише після того, як він дізнався про раптову смерть брата, який також, виявилось, залишив заповіт на [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] та його померлого брата [PERSON] . Також, позивачу стало відомо, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені певні договори відносно спадкового майна про існування яких позивач не знав. Позивач вважає, що заповіт складений померлим [PERSON] на користь [PERSON] від 23.03.2011, та договір дарування укладений [PERSON] на користь [PERSON] 25.09.2018 повинні бути визнані недійсними з огляду на те, що в момент вчинення правочину, а саме: складання заповіту, як розпорядження на випадок своєї смерті щодо належних йому прав та обов`язків та посвідчення його державним нотаріусом, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 12.02.2021 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.01.2022 призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено. До суду у серпні 2022 року надійшов експертний висновок на виконання ухвали суду від 28.01.2022. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 01.09.2022 відновлено провадження у справі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.09.2022 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Крім того, в матеріалах справи наявна заява самої [PERSON] про визнання позовних вимог. Представник третьої особи Резніченка Д.Ю. позов не підтримала, заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у письмових поясненнях. Треті особи: Шістнадцята київська державна нотаріальна контора, Сьома київська державна нотаріальна контора та ПН КМНО Ткаченко В.В. у судове засідання своїх представників не направили, однак подали до суду заяви в яких просили про розгляд справи за їх відсутності та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер брат позивача - [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з: гаражного боксу № [NUMBER] в ГБК "Позняки-2", що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 2/3 частки квартири [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею: 0,2500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3221485601:01:012:0072. Право власності померлого на вказане майно визначене відповідними свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, виданих державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори, відповідно до яких [PERSON] вступив у спадщину після смерті батька [PERSON] . Відповідач [PERSON] отримала свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на все майно [PERSON] . Крім того, у спадщину за законом вступив [PERSON] (син померлого). Після отримання спадкоємцями документів про прийняття спадщини, позивачу стало відомо, що майно, яке успадковувалось [PERSON] та [PERSON] , належало померлому [PERSON] у зв`язку із прийняття ним спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та який був батьком позивача та його померлого брата [PERSON] . Про існування вказаного заповіту позивачу стало відомо лише після смерті брата [PERSON] , який також, залишив заповіт на [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] та його померлого брата [PERSON] . Також, позивачу стало відомо, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені певні договори відносно спадкового майна про існування яких позивач не знав. Позивач вважає, що заповіт складений померлим [PERSON] на користь [PERSON] від 23.03.2011 року, та договір дарування укладений [PERSON] на користь [PERSON] 25.09.2018 року повинні бути визнані недійсними з огляду на те, що в момент вчинення правочину, а саме: складання заповіту, як розпорядження на випадок своєї смерті щодо належних йому прав та обов`язків та посвідчення його державним нотаріусом, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Заповіт за своїм характером та змістом є правочином. Оскільки для виконання правочину (складання заповіту) достатньо волевиявлення однієї сторони, він є одностороннім правочином, тобто для складання і оформлення заповіту як розпорядження майном на випадок смерті необхідно волевиявлення тільки заповідача. Таким чином, оскільки заповіт є одностороннім правочином до нього застосовуються правові наслідки недодержання сторонами (стороною) при вчиненні правочину вимог закону, що передбачено параграфом 2 Глави 16 ЦК України. Отже, ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (заповіту), а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Однак, крім вказаних обставин та правового регулювання наведеними нормами Закону, в актах цивільного законодавства існує інше спеціальне положення, яке регулює підстави для визнання недійсним правочину (заповіту), зокрема. У відповідності до ч.1 ст. 255 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016, №6-9цс12 від 29.02.2012, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною собою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. З наданих до матеріалів справи медичних довідок вбачається, що [PERSON] з 1995 року до моменту смерті, тяжко хворів на психічне захворювання, зокрема, на дискуляторну енцефалопатію третього ступеня, діагноз, який отриманий внаслідок робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у 1986 році, який настає тоді, коли ділянки головного мозку сильно уражені. У [PERSON] в повному обсязі спостерігалась соціальна деградація, він міг не розуміти хто перед ним і не міг чітко формувати власні думки та назвати інколи власні прізвище та ім`я та з 1997 року постійно проходив лікування у психіатричній лікарні та потребував стороннього догляду. Разом з тим, у судовому порядку [PERSON] недієздатним або обмежено дієздатним не визнавався. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Се- Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не молга усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Відповідно до експертного висновку №205 від 22.06.2022 [PERSON] , померлий [INFO] , за життя страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді: Судинної деменції (МКХ-10:Р01). [PERSON] під час укладання заповіту від 23.03.2011, посвідченого 23.03.2011 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-87 на ім`я [PERSON] та під час надання згоди [PERSON] на відчуження спільної квартири, зареєстрованої державним нотаріусом Сьомої Київської нотаріальної контори 11.09.2018 за реєстровим № 1-1517 [PERSON] страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді: Судинної деменції (МКХ-10:Р0І) та за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до норм ст. ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. [PERSON] 25.09.2018 уклала договір дарування на користь брата позивача - [PERSON] , який посвідчено державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-1633. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] подаровано [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Дана квартира належала відповідачу на праві власності, відповідно до свідоцтва про право власності від 22.12.2012, виданого Головним управлінням житлового забезпечення серії [NUMBER] . Зазначене майно було набуте батьками позивача у шлюбі Відповідно до п. 7 договору дарування зазначено, що згода на відчуження отримана у встановленому порядку. Підпис на якій посвідчено державним нотаріусом Сьомої київської нотаріальної контори 11.09.2018 за реєстровим № 1-1517. Положеннями ч. 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична- особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до зазначеного експертного висновку №205 від 22.06.2022 встановлено, що під час надання згоди [PERSON] на відчуження спільної квартири, зареєстрованої державним нотаріусом Сьомої Київської нотаріальної контори 11.09.2018 за реєстровим № 1-1517, [PERSON] страждав на стійкий хронічний психічний розлад та за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане положення кореспондується із ст. 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За вимогами ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. А оскільки судом встановлено, що на момент вчинення договору дарування від 25.09.2018 [PERSON] страждав на стійкий хронічний психічний розлад та за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та разом з тим не був визнаний судом недієздатним та не перебував під опікою, вбачається, що договір дарування від 25.09.2018 укладено з порушенням норм ЦК України, оскільки був укладений без згоди [PERSON] , що є підставою для визнання його недійсним. Заперечення представника третьої особи - [PERSON] щодо застосування принципу презумпції психічного здоров`я [PERSON] судом до уваги не приймається, оскільки повністю спростовується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи №205 від 22.06.2022, відповідно до якої [PERSON] під час укладання заповіту від 23.03.2011, посвідченого 23.03.2011 державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2-87 на ім`я [PERSON] та під час надання згоди [PERSON] на відчуження спільної квартири, зареєстрованої державним нотаріусом Сьомої Київської нотаріальної контори 11.09.2018 за реєстровим № 1-1517 [PERSON] страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді: Судинної деменції (МКХ-10:Р0І) та за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved