Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вказаним позовом до ТОВ «ФК «Форт» в якому просять суд: визнати зобов`язання за кредитним договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008, укладеним між [PERSON] та ПАТ «КБ «Надра», поручителем за яким є [PERSON] , припиненими; стягнути з ТОВ «ФК «Форт» на користь [PERSON] судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовують тим, що 04 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «НАДРА» було укладено кредитний договір №35/АПМК/65/2008-840, поручителем за яким є [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17.03.2014 року у справі № 754/2071/14-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 року на загальну суму 30 932,28 грн., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 16509,94 грн., заборгованість по відсоткам в розмірі 4271,93 грн., пеня за прострочення строків виконання зобов`язань в розмірі 2828,82 грн., штраф за прострочення строків сплати мінімального необхідного платежу в розмірі 7321,59 грн.; витрати по сплаті судового збору в сумі 309,32 грн. На підставі вказаного рішення суду, 18 вересня 2014 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 44770510 щодо [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 35/АПМК/65/2008-840. 28 травня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту у зв`язку з тим, що станом на 28.05.2015 року борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачені боржником повністю. У вказану дату виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, кредитний договір № 35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 є виконаним та зобов`язання за ним припиненими. Однак, позивачів продовжують турбувати дзвінками та повідомленнями з вимогами погасити заборгованість за вказаним кредитним договором, що порушує їх права. На підставі зазначеного позивачі просили задовольнити позов. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 20.12.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. 29.12.2021 року від представника позивачів до суду надійшла заява про долучення доказів, а саме акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги. 13.06.2022 року від представника відповідача до суду надійшла заява про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Заява обґрунтована тим, що витрати в заявленій позивачами сумі є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим чим часом на надання таких послуг; підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, оскільки дана справа не є складною. Представник відповідача вважає, що відшкодування відповідачем витрат можливе в обсязі 2000,00 грн. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача та третіх осіб не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 04 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «НАДРА» було укладено кредитний договір «Автопакет» №35/АПМК/65/2008-840, поручителем за яким є [PERSON] . У зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] та [PERSON] своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, кредитор ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду про стягнення заборгованості за договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17.03.2014 року у справі № 754/2071/14-ц, провадження №2/754/2440/14 стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 року на загальну суму 30 932,28 грн., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 16509,94 грн., заборгованість по відсоткам в розмірі 4271,93 грн., пеня за прострочення строків виконання зобов`язань в розмірі 2828,82 грн., штраф за прострочення строків сплати мінімального необхідного платежу в розмірі 7321,59 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 309,32 грн. Постановою головного державного виконавця ВДВС Баришівського РУЮ від 18.09.2014 року відкрито виконавче провадження №44770510 з виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17.03.2014 року у справі №2-2440/14 про солідарне стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 35/АПМК/65/2008-840 в розмірі 31241,60 грн. Постановою головного державного виконавця ВДВС Баришівського РУЮ від 28.05.2015 закінчено виконавче провадження №44770510 в зв`язку із сплатою 25.05.2015 року стягувачу боргу в сумі 31241,60 грн. Постановою головного державного виконавця ВДВС Баришівського РУЮ від 28.05.2015 у виконавчому провадженні №44770510, звільнено з-під арешту майно боржника [PERSON] у зв`язку з тим, що станом на 28.05.2015 року борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачені боржником повністю. Встановлено, що після закриття вказаного виконавчого провадження на адресу позивача [PERSON] надійшов лист ТОВ «ФК «Інвест Хаус» від 28.08.2020 року згідно якого позивача було повідомлено про перехід 05.03.20020 до ТОВ «ФК «Інвест Хаус» від ПАТ «КБ «Надра» права вимоги погашення боргу за кредитним договором № 35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 року та про необхідність погашення заборгованості за вказаним договором в сумі 144680,80 грн. Також на адресу позивача [PERSON] надійшов лист ТОВ «ФК «Форт» від 07.05.2021 року згідно змісту якого позивача було повідомлено про те, що 05.11.2020 на підставі договору про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «Форт» перейшло право вимоги за кредитним договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 року, а також про необхідність погашення заборгованості за вказаним договором в сумі 144680,80 грн. Відповідно до статті 1 ЗУ «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Таким чином, позивачі [PERSON] та [PERSON] є споживачами за кредитним договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 року. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17.03.2014 року у справі №754/2071/14-ц стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованість за договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 року на загальну суму 30 932,28 грн. Таким чином, вказаним рішенням була визначена сума заборгованості за кредитним договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 року, яка була погашена позивачем [PERSON] в межах виконавчого провадження. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. В межах виконавчого провадження позивачем [PERSON] виконано вказане рішення суду в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2018 року у справі№910/27064/15, Суд дійшов висновку, що припиненням зобов`язання за кредитним договором є не дата вказана в договорі як кінцевий строк сплати коштів, а постанова, винесена відділом державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу, у зв`язку з погашенням боргу. Відповідно до п.8 cт.21 ЗУ «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Зі змісту позовної заяви вбачається, що після виконання кредитних зобов`язань, ПАТ «КБ «НАДРА» не видав позивачам довідку про закриття кредиту, що в подальшому стало причиною нарахування суми заборгованості. Разом з тим, відсутність довідки про закриття кредиту не є підставою для подальшого нарахування заборгованості за кредитним договором. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 06.03.2019 у справі № 286/1693/17, у якій вказано, що наявність або відсутність довідки про відсутність заборгованості перед банком не впливає на права позивача, оскільки він виконав зобов`язання за кредитним договором. У постанові КСЦ Верховного суду від 17.10.2018р. у справі№308/10886/15, Суд зробив висновок, що особи -зокрема позичальник та поручитель належним чином виконали свої зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з фактичним повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з позичальника та поручителя всієї суми заборгованості за цим договором, у зв`язку із чим таке зобов`язання припинилось на підставі статті 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). У постанові КЦС Верховного суду від 20.02.2019 у справі №758/13462/15-ц, Суд дійшов висновку, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Як вбачається із матеріалів справи, такі вимоги банком до позивачів не заявлялись. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що ПАТ «КБ «Надра» зверталось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] з вимогою про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, тому нарахування відсотків і пені на час звернення і після ухвалення рішення є неможливим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Постановою Верховного Суду України 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14- 10цс18) встановлено, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої стані 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема, з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до cт. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Відповідно до положень ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачі довели ті обставини, на які посилались, як на підставу своїх позовних вимог, а відтак вимоги позивачів про визнання зобов`язання за кредитним договором №35/АПМК/65/2008-840 від 04.02.2008 року припиненими, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Оскільки законодавство більше не містить встановленого граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу, питання розподілу витрат пов`язане виключно із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). Відповідно до позиції висловленої у постанові КАС ВС від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Представником відповідача було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, вважаючи можливим до відшкодування суму в розмірі 2000,00 грн. На підтвердження надання позивачу [PERSON] правничої допомоги на суму 10000,00 грн. до матеріалів справи було додано наступні копії документів: договір №337-21/фо про надання правової допомоги від 30.11.2021, укладений між адвокатом Стеценко М.В. та [PERSON].; додаток №1 від 30.11.2021 до договору №337-21/фо про надання правової допомоги від 30.11.2021; ордер Серія КС №640364, виданий 30.11.2021 адвокатом Стеценко М.В. на ім`я [PERSON] ; роздруківка квитанції від 03.12.2021 про оплату [PERSON] коштів в сумі 10000,00 грн.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ЧН №000438, видане 20.11.2018 на ім`я [PERSON] ; акт приймання-передачі наданих послуг від 24.12.2021 до договору №337-21/фо про надання правової допомоги від 30.11.2021. Згідно п.2 додатку №1 від 30.11.2021 до договору №337-21/фо про надання правової допомоги від 30.11.2021, за правову допомогу протягом строку дії договору, передбачену в п.п. 1.2. договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі 10000,00 грн., яка складається: надання правової консультації в сумі 2000,00 грн., збір документів та написання позовної заяви в сумі 5000,00 грн., супроводження справи в суді в сумі 3000,00 грн. Згідно п.3 додатку №1 від 30.11.2021 до договору №337-21/фо про надання правової допомоги від 30.11.2021, винагорода, визначена п.п.1,2 додатку №1 до договору №337-21/фо про надання правової допомоги від 30.11.2021 сплачується клієнтом в наступному порядку: у розмірі 100% вартості послуги сплачується впродовж 10-ти днів з дня підписання цієї додаткової угоди. Таким чином, умовами укладеної між позивачем [PERSON] та її адвокатом угоди на надання правової допомоги від 30.11.2021 та додаткової угоди № 1 від 30.11.2021 до неї передбачена оплата наданих юридичних послуг шляхом виплати гонорару у встановленому розмірі, а вартість наданих юридичних послуг не залежить від їх обсягу та часу витраченого представником позивача, отже є визначеною. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Частинною 2 ст. 901 ЦК України встановлено, що положення цієї глави (глави 63 "Послуги. Загальні положення" підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої цього Кодексу) можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). При цьому, втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в статті 43 Конституції. В обґрунтування заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу представник відповідача послався на те, що витрати в заявленій сумі є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг; підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, оскільки дана справа не є складною. У постанові від 21.01.2021 у справі № 280/2635/20 ВС КАС вказав, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Отже, докази оплати послуг адвоката подавати не обов`язково. При цьому суд вказує, що процесуальні норми щодо нового порядку відшкодування судових витрат, зокрема витрат на правову допомогу, запроваджені з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. Відповідачем не було надано до суду доказів на підтвердження порушення позивачем принципів розумності розміру витрат на правову допомогу, співрозмірності розміру таких витрат та складності спору, а також справедливості розміру таких витрат. З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. Позивачі на підставі ч.3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» звільнені від сплати судового збору за подання позовної заяви, а відтак, у відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved