Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє [PERSON] , звернувся у лютому 2022р. в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеного між [PERSON] як покупцем та [PERSON] як продавцем 08.02.2022р. - укладеним і дійсним, у запропонованій редакції, визнання за [PERSON] права власності на трьохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною пл.65.7м.кв., житловою пл.20.6 м.кв.. Позов обґрунтувано тим, що донька позивача [PERSON] - [PERSON] та відповідач [PERSON] з 09.08.2003р. по 23.04.2012р. перебували у шлюбі. Під час шлюбних відносин відповідачем був отриманий кредит за кредитним договором від 23.10.2007р., укладеним між [PERSON] та Івано-Франківською обласною дирекцією АКБ «Правекс-банк» на суму 48000 доларів США для придбання квартири, того ж дня ним була придбана квартира за адресою [ADDRESS] , яка передана теж 23.10.2007р. в іпотеку із забороною на відчуження. Одночасно, з Івано-Франківською обласною дирекцією АКБ «Правекс-банк» та позивачем [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель несе солідарну майнову відповідальність по кредитних зобов`язаннях [PERSON] . Погашення заборгованості за кредитним договором від 23.10.2007р. здійснював позивач, що підтверджується і нотаріально засвідченою заявою від 18.02.2015р. та платіжками. Також, 23.02.2011р. між сторонами був укладений Договір про зобов`язання укласти в майбутньому до 23.10.2032 року договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір) у нотаріальній формі на підставах визначених цим договором, а кошти в сумі 242 400грн. внесені в рахунок зобов`язань за кредитним договором вважатимуться розрахунком при укладенні основного договору. З цього часу позивач з дочкою та онукою проживає у спірній квартирі. Станом на 26.10.2017р. зобов`язання за кредитним договором від 23.10.2007р., укладеним між [PERSON] та Івано-Франківською обласною дирекцією АКБ «Правекс-банк», були виконані в повному обсязі, що підтверджується довідкою банку та договір іпотеки припинив свою дію. Рішенням суду від 23.09.2020р. було вже зобов`язано відповідача [PERSON] укласти договір купівлі-продажу у нотаріальній формі та на умовах визначених Договором від 23.02.2011р., однак таке не виконується боржником. Після розірвання шлюбу, відповідач ігнорує пропозиції укласти основний договір через неприязні відносини з колишньою дружиною-дочкою позивача, а також він перебуває за межами України. З посиланням на норми ст.328,334,392,626,638,640,657 ЦК України представник просив задовольнити позовні вимоги та визнати дійсним та укладеним договір в редакції від 08.02.2022р., викладеній позовною вимогою. Представник позивача у судових засіданнях підтримала позовні вимоги. Відповідач в судові засідання не з`явився, повідомлявся неодноразово, в т.ч. через сайт судової влади. При цьому представник позивача в даних реквізитів сторін (змісті позову) зазначила, що адреса відповідача - не відома (перебуває за кордоном), однак адресною довідкою на запит суду підтверджено місце реєстрації відповідача [ADDRESS] . Разом з тим, на спростування доказу реєстрації відповідача за адресою, наданою адресним бюро 15.04.2022р., представник позивача надала рішення Івано-Франківського міського суду від 27.06.2018р. у справі №344/5860/18 за позовом [PERSON] , згідно якого [PERSON] визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою в [ADDRESS] (даний доказ поданий представником позивача не містить відмітки набрання законної сили рішення суду, однак судом самостійно отримано дані з Реєстру, що таке набуло чиностиі 30.07.2018р.), проте чи пред`являлось судове рішення стягувачем для вчинення відповідних реєстраційних дій щодо виключення даних реєстрації відповідача за місцем його реєстрації, судом не вдалось встановити. Водночас, зазначення представником відповідача [PERSON] адвоката Проценко С.Г. є помилковим, оскільки таке представництво на час звернення до суду, не є підтвердженим, а на виклики адвоката Проценко С.Г. як представника відповідача до суду, остання листом від 07.09.2022р. повідомила, що вона декілька років не є його представником, зв`язок з ним не підтримує. Заслухавши пояснення сторони позивача, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2007р. [PERSON] була придбана трьохкімнатна квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 65.7 м.кв., житловою 40.6 м.кв. (а.с.14). Також, цього ж дня 23.10.2007р. [PERSON] уклав Кредитний договір та отримав у Івано-Франківській обласній дирекції АКБ «Правекс-банк» кредит в сумі 48000 доларів США, як стверджує сторона для придбання цієї квартири, з погашенням до 23.10.2032 року на умовах визначених договором та також уклав договір іпотеки для забезпечення кредитних зобов`язань за цим кредитним договором, згідно якого в іпотеку передано квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с.10-13,15-17). Під час вчинення вказаних договорів 23.10.2007р., між донькою позивача [PERSON] - [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, тобто з 09.08.2003р. по 23.04.2012р. вони перебували у шлюбі, а придбане нерухоме майно - спірна квартира, за нормами СК України є майном придбаним у спільну власність подружжя, незважаючи на оформлення прав на одного із них, якщо інше не встановлено договором чи рішенням суду. Аналогічно,\~ кредитні зобов`язання є також спільними у подружжя. В забезпечення вказаних кредитних зобов`язань, 23.10.2007р. був укладений і договір поруки, поручителем якого став позивач [PERSON] , який зобов`язувався нести солідарну відповідальність з позичальником [PERSON] перед кредитором АКБ «Правекс-банк» (а.с.18). За змістом п.2.2 договору поруки кредитор зобов`язувався передати поручителю всі документи, що підтверджують право вимоги до позичальника, у випадку виконання за позичальника зобов`язань зазначених у даному договорі. Сторона позивача доводила те, що погашення заборгованості за кредитним договором від 23.10.2007р. здійснював позивач, що підтверджується і нотаріально засвідченою його заявою від 18.02.2015р. (а.с.19). Дійсно, за змістом заяви наданої до матеріалів справи по місцю вимоги, [PERSON] засвідчив факт погашення заборгованості за кредитним договором від 23.10.2007р. саме [PERSON] (який на той час був тестем позичальника). Разом з тим, даною заявою [PERSON] надав згоду на заміну його - позичальника, як сторони у кредитному договорі, на нового позичальника - [PERSON] . Відповідно до довідки виданої ПАТ КБ «Правекс-банк» 30.10.2017р., станом на 26.10.2017р. зобов`язання по кредитних зобов`язаннях за кредитним договором від 23.10.2007р. виконані в повному обсязі (а.с.20).\~ При з`ясуванні судом факту заміни сторони позичальника за вказаною заявою від 18.02.2015р.\~ позичальника (відповідача) у кредитних правовідносинах, представник позивача вказала, що заміни в кредитних правовідносинах за вищевказаним кредитним договором з лютого 2015 року по 26.10.2017р. на фінансового поручителя (позивача) не відбувалось. Також, коли саме вчинено в Державному реєстрі іпотек запис про припинення даної іпотеки, згідно поданого банком повідомлення від 31.10.2017р. на ім`я приватного нотаріуса (а.с.21) судом не з`ясовано, однак за поданим 28.09.2022р. стороною позивача доказом Інформації з Державного реєстру від 20.09.2022р. (а.с.154-154зв) відомості щодо іпотеки відсутні. Отже, жодних обтяжень за договором іпотеки на вказану вище квартиру при виконанні зобов`язань за кредитним договором від 23.10.2007р. на час ухвалення даного рішення дійсно як і доводила сторона позивача не має, а такі правовідносини по кредиту припинились 26.10.2017р., тобто в день погашення боргу. Як свідчать матеріали справи, 23.02.2011р. між позивачем та відповідачем був укладений Договір, який посвідчено приватним нотаріусом (а.с.107), за яким сторони взяли на себе зобов`язання укласти в майбутньому до 23.10.2032 року договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір) у нотаріальній формі на підставах визначених цим договором (п.1), а [PERSON] прийняв теж зобов`язання за п.2.4 договору погашати кредит для придбання квартири за кредитним договором від 23.10.2007р., квартира за адресою [ADDRESS] , яка перебуває в заставі (п.2.2,2.3), ціна договору 242400грн. (п.2.8). Також, сторони домовились, що кошти в сумі 242 400грн. внесені в рахунок зобов`язань за кредитним договором, вважатимуться розрахунком за квартиру при укладенні основного договору. Договір від 23.02.2011р. укладений за погодженням з дружиною відповідача (дочкою позивача), що зазначено п.6 умов договору. Отже, сторони спору на підставі договірних зобов`язань визначили порядок укладення основного договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] і такий правочин в порядку норм Цивільного кодексу підлягав виконанню його сторонами, в т.ч. відповідачем. Сторона позивача, як вірно доводив представник, виконала умови договору щодо погашення кредиту по кредитних зобов`язаннях, що й підтверджується довідкою банку, однак зі сторони відповідача [PERSON] зобов`язання спільні щодо укладення основного договору купівлі-продажу у нотаріальній формі на умовах договору від 23.02.2011р., не були виконані. Разом з тим, сторони договору від 23.02.2011р. обумовили випадок, якщо одна із сторін ухиляється від виконання основного договору, зокрема за пунктом 5, інша сторона має право звернутись до суду з вимогою про примушування укласти основний договір на умовах визначених договором від 23.02.2011р. На виконання умов договору та факту погашення боргу, [PERSON] направив 14.11.2017р. лист [PERSON] про можливість укладення основного договору в нотаріальному порядку, оскільки кредитні зобов`язання повністю ним погашені (а.с.22), на що адвокат адресата 13.12.2017р. повідомила про намір у січні-лютому 2018р. приїзду [PERSON] в Україну та можливість зустрічі для підготовки документів і підписання зобов`язань. При цьому, на усну домовленість колишнього подружжя [PERSON] в даному листі пропонує оформити квартиру за адресою [ADDRESS] на [PERSON] та дочку подружжя (онуку останнього) в рівних частках, а колишня дружина [PERSON] за попередніми домовленостями відмовляється від стягнення аліментів (а.с.23). Зустріч запланована у лютому 2018р., як пояснила преставник позивача, між сторонами які мали укласти основний договір не відбулась. Через невиконання умов договору від 23.02.2011р. зі сторони [PERSON] , [PERSON] звернувся до суду з позовом про зобов`язання укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна (основний договір) у нотаріальній формі та на умовах, визначених договором від 23.02.2011р. (справа №344/3305/20). Такий спосіб захисту відповідає як умовам укладеного договору, так і нормам ЦК України, ЦПК України. За результатами розгляду позову [PERSON] , рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.09.2020р., яке набрало законної сили 02.11.2020р., було зобов`язано відповідача [PERSON] укласти договір купівлі-продажу у нотаріальній формі та на умовах визначених Договором від 23.02.2011р., укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги та обраний спосіб захисту порушеного права щодо визнання укладеним та дійсним проект договору та визнання як наслідок прав власності на нерухоме майно за покупцем зазначила, що після розірвання шлюбу з дочкою позивача, відповідач ігнорує пропозиції позивача укласти основний договір через неприязні відносини з колишньою дружиною, а таке рішення суду від 23.09.2020р. пред`явлене до примусового виконання, що підтверджується відкритим 26.05.2021р. виконавчим провадженням (а.с.25), але не виконується боржником. Матеріали такого ВП адвокат позивача в підтвердження викликів боржника та вчинення певних дій у ВП, не надала до матеріалів справи, однак усно суду пояснила, що державний виконавець не може забезпечити наявність боржника для виконання рішення суду та вжити інших заходів виконання, через перебування [PERSON] за кордоном. Також, 07.02.2022р. (за день до подачі цього позову в суд) позивач направив колишньому представнику відповідача [PERSON] лист про виконання боржником [PERSON] рішення суду від 23.09.2020р. з проектом договору купівлі-продажу, який майже співпадає з запропонованою редакцією договору за позовною вимогою (а.с.29-30), але як вона пояснила такий повернувся без вручення адресату, тобто адвокату. Натомість доказ направлення такого проекту договору купівлі-продажу квартири (будь-яким способом: поштовий звязок, кур`єрська доставка, електронна пошта тощо), який в подальшому за вимогами ЦК України узгоджується за змістом обома підписантами і укладається виключно з нотаріальним посвідченням, саме боржнику за рішенням суду чи стороні договору - [PERSON] , а не його колишньому адвокату, матеріали справи не містять. На запитання суду щодо такого направлення, представник позивача посилалась на перебування відповідача за кордоном, а тому неможливість направлення йому такого примірника основного договору викладеного за змістом покупцем, для узгодження продавцю. Щодо вимоги визнати договір купівлі-прожажу нерухомого майна укладеним, слід зазначити таке. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України). Частиною другою статті 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Отже, як вже встановлено судом, окрім рішення суду яке на даний час виконується примусово у порядку встановленому законом, позивач міг направити відповідачу також письмову пропозицію про спонукання укласти договір основний, за умовами підписаного вже договору (попереднього). Разом з тим, матеріали справи не містять про направлення такого проекту правочину, зміст якого викладено представником позивача, стороні договору продавцю [PERSON] , а направлення на ім`я колишнього адвоката договору у лютому 2022р. не є належним доказом направлення такої пропозиції саме продавцю. Водночас, за абз. 12 част.2 ст. 16 ЦК України в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 2147-VIII від 03.10.2017 (тобто чинній на час звернення до суду, однак не на час укладення попереднього договору)\~ було встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом. Отже, з 3 жовтня 2017 року, з`явилась норма про можливість захисту цивільного права або інтерес іншим способом, що встановлений не лише договором або законом, але й судом. Тобто суд має право (а не обов`язок) визначити на свій розсуд спосіб захисту, однак такий, що не суперечить закону (част.2 ст. 5 ЦПК України). Сторони попереднього договору від 23.02.2011р., укладеним між [PERSON] та [PERSON] , не обумовлювали набуття права власності на квартиру, за умови не підписання основного договору купівлі-продажу продавцем, а визначили спосіб захисту порушених прав, якою скористався [PERSON] звернувшись до суду та отримавши рішення про задоволення його позову, подальше ж виконання судового рішення повинно бути забезпечене у встановленому порядку або доведене належними письмовими доказами щодо вичерпання всіх дій неможливості його виконання органами виконавчої служби. А тому, зважаючи на все, обраний спосіб захисту як визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири укладеним, з подальшим визнанням права власності на нього за покупцем (щодо останньої вимоги, яка є похідною від першої, буде також надано правову оцінку нижче), є на переконання суду не доведеним. Що стосується вимоги визнати такий запропонований в редакції вимоги правочину дійсним, що є відмінним від поняття укладеного правочину, то суд зазначає наступне. Врегулювання питань правочину вказане главою 16 ЦК України. За ч.1,4 ст.202, ч.3,4 ст.203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За ст.209,210 цього ж кодексу правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Таким реєстратором виступає у посвідченні нотаріальних договорів і нотаріус. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Разом з тим, спірні правовідносини даної цивільної справи в частині недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору сторонами правочину, чітко врегульовані і ст.220 ЦК України за якою, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Але, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тлумачення цієї норми права свідчить, що рішення суду про визнання договору дійсним при недодержанні сторонами вимоги про його нотаріальне посвідчення «зцілює» тільки таку ваду, як відсутність нотаріального посвідчення договору.\~ Але, в такому випадку сторони повинні домовитися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Судом не встановлено навіть те, що проект основного договору купівлі-продажу квартири в редакції від лютого 2022р. отримано продавцем, як і не встановлено, що сторони обоюдно досягли домовленості щодо усіх істотних умов основного договору, але одна із сторін (продавець-відповідач) відмовляється в його нотаріальному посвідченні. Що стосується зазначення в змісті позову (4 аркуш), що з 23.02.2011 року позивач разом з дочкою та онукою проживає у квартирі, що належить відповідачу, а отже відбувся факт приймання-передачі квартири, то по-перше такі доводи фактичного проживання саме позивача (колишня дружина з дитиною вправі проживати в спірній квартирі) не підтверджено жодним доказом, а долучена саме стороною позивача довідка від 20.09.2022р. навпаки підтверджує їх реєстрацію за іншою адресою по [ADDRESS] (а.с.155) по-друге такий факт передачі нерухомого майна між позивачем та відповідачем має обумовлюватись або попереднім договором 2011р. або іншими доказами, але саме з доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи, можна зробити висновок, що сторона відповідача мала намір переоформити таку квартиру, з врахуванням певних попередніх домовленостей, на дочку та позивача в рівних частках або дочку, іншого матеріалами справи не спростовано. ВС від 19 серпня 2020 року у справі № 201/16327/16-ц, зробив висновок, що правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. В разі, якщо правочин вчинений без дотримання вимог щодо його форми, він може кваліфікуватися як: а) нікчемний якщо встановлений такий наслідок недотримання письмової форми на рівні закону (наприклад, ч. 2 ст. 1055, ч. 1 ст. 1257 ЦК України постанова КЦС ВС від 10 березня 2021 року у справі № 688/3874/18; б) неукладений (невчинений) у тому разі, коли недійсність за недотримання вимог щодо форми не встановлено, але відповідний договір повинен вчинятися в письмовій формі і сторона правочину не виявляла своєї волі для вчинення правочину (наприклад, не підписала правочин постанова ВП ВС від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц); в) вчинений, але заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. У справах про визнання дійсним договору купівлі-продажу сторонами є саме сторони такої угоди, при цьому продавцем майна має бути його власник, який наділений повним обсягом прав щодо визначення долі майна та розпорядження ним (постанова ВС від 02 червня 2021 року справа № 409/294/18 провадження № 61-6034св19) Як зазначено вище, квартира, яка є об`єктом договору купівлі-продажу, який представник позивача просила визнати укладеним та дійсним, залишається у власності подружжя, незважаючи на розірвання шлюбу, а тому стосується на переконання суду прав третьої особи у справі (при цьому що у попередньому договорі про укладення в подальшому основного, дружина відповідача надавала згоду). Але, у справі, що є предметом розгляду, адвокат позивача визначила сторін спору, зокрема - відповідача, однак клопотання про залучення стороною справи чи третьою особою не заявляла, хоча таким предметом спору на переконання суду можуть бути порушені права [PERSON] (колишньої дружини відповідача), позиція її на предмет доведення порушених прав позивача, суду також не подана. Стосовно визнання права власності на об`єкт нерухомого майна за позивачем, то ця вимога є похідною після визнання такого б правочину купівлі-продажу судом укладеним чи дійсним. Момент набуття права власності за договором, врегульовано ст.334 ЦК України, на яку також посилається представник позивача. Так, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, право власності на нерухоме майно, може припинятися та виникати з часу реєстрації такого права. Представник позивача користуючись певними способами захисту прав позивача просила визнати право власності за покупцем, питання припинення прав власності за продавцем, згідно такого правочину як спосіб захисту не визначався. Попри це, визнання права власності за однією особою, тягне за собою припинення права власності за попереднім власником, а в межах диспозитивності позовних вимог, визначених саме адвокатом, суд не вправі виходити за такі. Втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом в т.ч. визнання права власності, є предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Представник позивача обґрунтовуючи позовні вимоги посилалась на норми ст.392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однак, суд вважає таке посилання не вірним, оскільки позивач не є власником майна, і як зазначено вище, власність на майно набувається виключно з дня реєстрації права власності у відповідному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в даному випадку одночасно з посвідченням нотаріусом правочину. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). У пунктах 8, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" судам роз`яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов`язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини. Разом з тим рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Оцінюючі всі докази, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог в цілому. Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Таким чином, понесені стороною позивача судові витрати по справі (за вимоги немайнового характеру та вимога майнового характеру визнання прав на нерухоме майно), у зв`язку з відмовою у даному позові, слід залишити за позивачем. На підставі вищевказаного,\~ ст. 11,16,202,203,209,210,220,328,334,638,640,642,657 ЦК України,

Outcome: dismissed