Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав, яким просить: позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог, позивач [PERSON] зазначає, що перебувала із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 23.11.2018 року. 25 червня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу було народжено дитину [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу малолітня дитина залишилась проживати разом з позивачем, на її повному утриманні, відповідач добровільно допомоги на утримання дитини не надає. Позивачка забезпечує дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року по справі № 523/9319/20 було стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини. В провадженні Другого Суворовського ВДВС ПМУМЮ (м. Одеси) перебуває виконавче провадження № 65626244 зі стягнення з [PERSON] аліментів, проте відповідач рішення суду не виконує, аліменти не сплачує, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідач останній раз бачив дитину у лютому 2020 року. На теперішній час позивачка виховує дитину самостійно, відповідач долею дитини не цікавиться, участі у вихованні не приймає, матеріальної або іншої допомоги не надає. Позивач вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, у вихованні та забезпеченні дитини участі не приймає. Ухвалою судді від 22.09.2021 року було відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засіданні по справі. Ухвалою суду від 14.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представники - адвокати Ленець О.В. та Чумаченко С.О. до судового засідання не з`явились, від адвоката Чумаченко С.О. надійшла до суду заява про розгляд справи у відсутність його та позивача, також останній наполягав на задоволенні позовних вимог, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином неодноразово за місцем реєстрації, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України,в порядку статей 128, 130 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду останній не подавав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської радине забезпечив участь свого представника до судового засідання, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Листами від 03.11.2021, 09.12.2021, 03.02.2022, 14.07.2022, 29.09.2022 р. представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської радипросив розглянути справу за його відсутності, а також на виконання своїх повноважень, надав суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 23 листопада 2018 року Приморським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 2630. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 25 червня 2019 року, про що складено відповідний актовий запис № 170. Від шлюбу, у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , про що 10 січня 2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) складено відповідний актовий запис № 126. Це підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , де також зазначено, що батьком є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02.2021 року по справі №523/931920 стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 8000 грн. щомісячно з індексацією відповідно до закону, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до виповнення повноліття дитини. Рішення набрало законної сили 10 березня 2021 року, на підстав чого 11 березня 2021 року Суворовським районним судом м.Одеси було видано виконавчий лист. Постановою головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Таран В.В., від 02.06.2021 року відкрито виконавче провадження № 65626244 з виконання виконавчого листа № 523/9319/20 щодо стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), [PERSON] , станом на червень 2021 року, має заборгованість у сумі 96000 грн. Відповідно до наданої відповіді з КНП «Дитяча міська поліклініка №4» ОМР на адвокатський запит, вбачається щодо [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] знаходиться на обліку в КНП «Дитяча міська поліклініка №4» ОМР з народження і по теперішній час. Декларація укладена з лікарем-педіатром Фроловою В.М . Дитина здорова, щеплений за віком, систематично проходить профілактичний огляд. Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 09.10.2020 року вбачається, що позивач [PERSON] орендує для проживання двох кімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23.02.2022 № 01-11/166/1, третя особа вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд зазначає, що Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959, як принципове положення визначила що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В силу ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Роз`ясненнями, що викладені в п. п. 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батьками до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Аналіз зазначеного дає можливість зробити висновок про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , який є громадянином США, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , при відсутності заперечень чи перешкод позивачки у спілкуванні батька з дитиною, свідомо ухиляється від своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина, а саме: не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не приймає будь-якої участі у житті малолітньої дитини та у матеріальному забезпеченні, заборгованість зі сплати аліментів складає 96 000 грн Іншого відповідачем Робінсон Конор Еш суду не доведено. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). При розгляді справи, судом не встановлено наявності у відповідача [PERSON] бажання на спілкування з дитиною, та навпаки встановлено ухилення від виконання ним своїх батьківських обов`язків. Одночасно, суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд, перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Враховуючи вищенаведене, суд з врахуванням обставин справи, встановленого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та свідомого нехтування ними, що підтверджено наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, тривалості невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, доведеності винної поведінки відповідача, та з метою захисту інтересів дитини на забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову і позбавлення [PERSON] [INFO] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, ураховуючи, що позов задоволено повністю, судовий покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Outcome: approved