Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визнання за [PERSON] права власності на частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом, що видане 08.09.2016 р., на праві власності належить по частині будинку [ADDRESS] . Натомість власником частки будинку є і [PERSON] , яку він набув в порядку спадкування внаслідок фактичного прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , з яким вони проживали спільно. Право власності [PERSON] на частку будинку [ADDRESS] було набуто внаслідок фактичного прийняття спадщини після смерті його батька. Оскільки позивач постійно проживав в спірному будинку зі своїм батьком як до смерті, так і після його смерті, фактично прийняв спадщину, останній просить визнати за ним право власності на частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. 15.02.2017 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 23.03.2017 р. відповідачем подані заперечення з приводу заявленого позову, відповідно до яких у задоволенні позову Київська міська рада просить відмовити оскільки матеріали справи не містять доказів належності батькові позивача на праві власності частини будинку по [ADDRESS] . 19.04.2017 р. представник [PERSON] , [PERSON] подала письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову, оскільки будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] , який заповідав його [PERSON] , а батько позивача проживав в ньому з дозволу [PERSON] , а отже йому не може належати частина будинку. Сам позивач проживає з сім`єю у власному житлі, до свого батька приїздив інколи і зазначена частина будинку, на яку останній має намір визнати право власності, не придатна для проживання, оскільки позивач її не утримував. Ухвалою суду від 26.04.2017 р., що занесена до журналу судового засідання [PERSON] та [PERSON] залучені до участі у справі в якості співвідповідачів. 02.01.2018 р. надійшла заява позивача про зміну предмету позову, відповідно до якої останній просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] , який помер [INFO] , відповідно до якого він заповідав належну йому частину будинку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , визнати за позивачем право власності на частину будинку за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування зазначеної заяви позивач посилається на те, що [PERSON] був учасником Другої світової війни, де отримав контузію і після чого перебував на обліку у психіатра в медичному закладі. Періодично у останнього були загострення хвороби, і в такі періоди він не усвідомлював свої дії. З огляду на викладене, у позивача є обґрунтовані сумніви, що на момент підписання оспорюваного заповіту [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. 11.12.2018 р. справа прийнята в провадження судді Колдіної О.О. 07.08.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги та обґрунтування позову, з врахуванням заяви про зміну предмету позову, зазначаючи, що [PERSON] на час складання заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій внаслідок психічного захворювання, на яке він страждав і з приводу якого проходив лікування. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що підстав для визнання заповіту недійсним немає і батькові було відомо про даний заповіт, який ніхто не оспорював. Представник відповідача - Київської міської ради, треті особи в судове засідання не з`явились, подавши клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що частина будинку [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі Договору на право забудови та безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого 07.08.1954 р. державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори. Інша частина будинку належала його брату [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входила частина будинку [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , останній на випадок своєї смерті склав заповіт від 04.02.1992 р., відповідно до якого належну йому частину будинку він заповідав своєму сину - [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до матеріалів спадкової справи, заведеної Другою київською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] його спадкоємцями є дружина - [PERSON] , та син - [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В силу положень ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постіно із спадкодавцм, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. В силу положень ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Як встановлено судом, 08.09.2016 р. [PERSON] та [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на частину будинку [ADDRESS] в рівних долях, які були зареєстровані у визначений законом спосіб. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що він є сином [PERSON] , який був сином [PERSON] . Крім того, позивач посилається на наявність об`єктивних сумнівів в дійсності складеного заповіту [PERSON] , оскільки внаслідок свого захворювання він не міг усвідомлювати значення своїх дій. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Як визначено п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14. Відповідно до відомостей, наданих КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія», [PERSON] протягом 1990-1996 рр. на стаціонарному лікуванні не перебував. Згідно наданої інформації КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № 3» відповідно до архівних відомостей [PERSON] 15.11.1995 р. поступив на стаціонарне лікування і був виписаний в 1996 році, однак медична документація не збереглась. Інші відомості щодо обліку або лікування відсутні. Будь-яких належних та достатній доказів, що [PERSON] в момент вчинення оспорюваного заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять. Перебування його на лікування в психіатричній лікарні або ж наявність у нього психічного захворювання не може бути беззаперечним доказом неможливості особи усвідомлювати значення своїх дій. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на відсутність доказів на підтвердження того, що [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій в момент складання заповіту, суд не вбачає підстав для визнання його недійсним, а отже позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки вирішення питання про наявність у позивача права власності на спірну частину будинку залежить від вирішення питання про чинність заповіту. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed