Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

11.10.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] (представник позивача адвокат Стрєльніков Євгеній Анатолійович) з позовом до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, в якому позивач, з урахуванням редакції позовної заяви від 18.10.2021 року, просить суд: - визнати за [PERSON] право на приватизацію житлового приміщення кімнати [ADDRESS] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 01.12.2014 року на підставі ордера на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, серії НА №179, виданого за розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, позивач була вселена в кімнату № [NUMBER] гуртожитку по [ADDRESS] , загальною площею 22,4 кв.м. Одночасно позивача було зареєстровано за вказаною адресою, відкрито особовий рахунок для сплати за житлово-комунальні послуги. У подальшому, у зв`язку із закінченням строку, на який було видано ордер, серії НА №179, згідно з розпорядженням Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 12.07.2015 року №313, позивачу було видано інший ордер на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м.\~Дніпропетровська, серії УП №16, на право постійного проживання в кімнаті [ADDRESS] . На підставі вказаного ордера пізніше було укладено типовий договір найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра від 04.11.2019 року №160037. З метою реалізації права на приватизацію, наданого позивачу державою, 13.07.2021 року вона звернулась до органу приватизації Управління житлового господарства Дніпровської міської ради. Однак, листом від 13.08.2021 року №3/16-3751 Управління відмовило позивачу у приватизації кімнати [ADDRESS] . Правовою підставою для відмови позивачу у приватизації стало те, що відповідно до довідки виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 06.09.2019 року №365/Ж, позивач використала своє право на приватизацію державного житлового фонду за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 42,5 кв.м, житлова площа 29,5 кв.м) зі складом сім`ї три особи. Також у листі вказано, що позивачем використані житлові чеки на кожну особу у розмірі 2,55 грн, а залишок невикористаних позивачем житлових чеків становить 1,65 грн, що дозволяє приватизувати 9,166 кв.м загальної площі. Позивач стверджує, що вона частково використала свій чек для приватизації державного житлового фонду (право на приватизацію житла) в сумі 2,55 грн, а залишок становить 1,65 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 10.06.2010 року №15-рп/2010 визначено, що якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду (Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Отже, враховуючи, що відповідач не визнає права позивача на приватизацію спірного нерухомого майна, вона звертається до суду з позовом про визнання права на приватизацію. У встановлений судом строк відповідач та третя особа не подали до суду заяв по суті спору. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 18.10.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.02.2022 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У чергове судове засідання, призначене на 18.10.2022 року, учасники справи не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце проведення чергового судового засідання. Представник позивача подав до суду письмові заяви про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, а також зазначив, що позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судові засідання, призначені на 19.04.2022 року, 21.07.2022 року, 18.10.2022 року, не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надавав. Представник третьої особи подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та просив суд прийняти рішення на розсуд суду. Суд, враховуючи позицію позивача, на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223, 280-283, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, 18.10.2022 року постановив ухвалу про заочний розгляд справи та розглянув справу за відсутності учасників справи в порядку заочного розгляду за наявними у справі письмовими доказами та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Під час судового розгляду справи суд дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01.12.2014 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради позивачу [PERSON] був виданий ордер на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська, серії НА №179, за змістом якого ордер було видано [PERSON] , яка працює в ПАТ «АТП-11255», на право зайняти зі складом родини 1 особа житлову площу в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , строком до 27.12.2015 року. Ордер виданий на підставі розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 28.11.2014 року №702; склад сім`ї [PERSON] , [INFO] (відповідальний квартиронаймач). 21.07.2016 року Департаментом житлового господарства Дніпропетровської міської ради позивачу [PERSON] був виданий ордер на житлову площу в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, серії УП №16, за змістом якого ордер було видано [PERSON] на право зайняти зі складом родини 1 особа житлову площу в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , строком постійно. Ордер виданий на підставі розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 12.07.2016 року №313; склад сім`ї [PERSON] , [INFO] (відповідальний квартиронаймач). 04.11.2019 року між Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (наймодавець) та позивачем [PERSON] (наймач) був укладений типовий договір №160037 найму житлового приміщення у гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, відповідно до якого наймодавець надає наймачу і членам його родини в користування житлове приміщення у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] ; житлове приміщення складається з: окремої кімнати, загальною площею 30,20 кв.м, корисної 22,70 кв.м. Відповідно до технічного паспорта на кімнату та акта інженера з інвентаризації нерухомого майна ТОВ «Содель» від 20.05.2020 року, загальна площа кімнати [ADDRESS] , складає 22,4 кв.м, житлова площа 17,4 кв.м. Відповідно до довідки №2740 від 30.10.2019 року Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, [PERSON] у період з 05.08.1997 року до 05.08.1998 року, з 20.11.1998 року до 20.11.1999 року, з 24.02.2000 року до 24.02.2001 року, з 20.03.2001 року до 20.03.2002 року, з 26.04.2003 року до 12.05.2003 року, з 12.05.2003 року до 12.05.2004 року, була зареєстрована та знята з реєстрації, відповідно, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №02/048 від 07.07.2021 року про реєстрацію місця проживання громадян, зареєстрованих у жилому приміщенні у гуртожитку, та відповідно до паспорта громадянина України [PERSON] , серії [NUMBER] , від 26.04.2002 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та постійно проживають: [PERSON] , [INFO] , яка є відповідальним квартиронаймачем, з 01.12.2014 року. Відповідно до довідки від 07.07.2021 року №493 виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області за підписом старости Дмитрівського старостинського округу, [PERSON] у період з 13.10.2004 року по 13.11.2014 року була зареєстрована в [ADDRESS] . За змістом довідки від 08.07.2021 року №4140 про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, у період з 07.10.1978 року по 21.07.1997 року місце проживання [PERSON] було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 06.09.2019 року за №365/ж, [PERSON] у період з 14.11.1994 року по 21.07.1997 року була зареєстрована і відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приймала участь у приватизації квартири в [ADDRESS] , разом з [PERSON] та [PERSON] , і частково використали житлові чеки в обсязі 2,55 грн, залишок 1,65 грн на кожного (загальна площа квартири 42,5 км.м, житлова площа 29,5 кв.м). Відповідно до довідки від 07.07.2021 року за №283 виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, [PERSON] на момент реєстрації з 13.10.2004 року по 13.11.2014 року та по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , своє право на приватизацію житлового фонду не використала. Відповідно до довідки КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21.10.2019 року №7123, станом на 31.12.2012 року право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] не зареєстроване за [PERSON] , а зареєстроване за іншою особою. При цьому повідомлено, що станом на 15.10.1993 року за [PERSON] була зареєстрована 1/3 частина квартири [ADDRESS] , площа якої станом на 07.09.1993 року склала: загальна площа 42,5 кв.м, житлова площа 29,5 кв.м. Пізніше станом на 11.05.2005 року квартира була продана іншій фізичній особі на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2005 року. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 05.07.2021 року за позивачем не зареєстроване право власності на будь-яке нерухоме майно. 12.07.2021 року позивач звернулась до відповідача із письмовою заявою, в якій просила оформити передачу у приватну власність жилого приміщення у гуртожитку, яке вона займає разом з членами сім`ї на умовах найму за адресою: [ADDRESS] . Листом від 13.08.2021 року за вих. №3/16-3751 «Про розгляд заяви» відповідач повідомив позивача про те, що згідно з довідкою виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 06.09.2019 року №365/Ж, нею використано право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 42,5 кв.м, житлова площа 29,5 кв.м) зі складом сім`ї три особи; використано житлових чеків на кожну особу у розмірі 2,55 грн, а залишок невикористаних чеків становить 1,65 грн, що дозволяє приватизувати 9,166 кв.м загальної площі в межах санітарної норми. Тому, враховуючи, що площа жилого приміщення у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , становить 22,4 кв.м, відповідач не має законних підстав для передачі у власність зазначеного жилого приміщення. Підставою відмови у наданні адміністративної послуги є відсутність законного права на приватизацію жилого приміщення у гуртожитку. Спірні правовідносини\~між сторонами\~виникли з\~приводу визнання за [PERSON] права на приватизацію житлового приміщення кімнати [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу\~України (далі\~\~ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» 04.09.2008 року № 500-VI (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХII (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до\~Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. У статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій\~абзацом другим\~статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Згідно із статтею 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом частини 3 статті 9 Житлового кодексу УРСР 30 червня 1983 року №5464-X (далі ЖК УРСР, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно з частиною 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Рішенням Конституційного Суду України (далі КСУ) у справі №15-рп/2010 від 10.06.2010 року визначено, що в аспекті конституційного звернення положення\~ч.\~5 ст.\~5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року №2482-XII, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; - весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до підпунктів 3.1.36.3., 3.1.36.4. пункту 3.1 розділу 3 Положення про Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 21.12.2016 року №33/17, до функцій Департаменту належить, зокрема, здійснення підготовки проєктів розпоряджень органу приватизації про передачу квартир (будинків) у власність громадян, підготовки проєктів рішень міської ради з питань надання \~дозволу на приватизацію жилих приміщень у гуртожитку, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста. Відповідно до пунктів 17, 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №\~396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року №109/17404 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянин подає до органів приватизації такі документи, в тому числі, довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі. Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Статтею 25 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що спори, пов`язані з порушенням житлових прав громадян, які вимушені проживати в гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, незалежно від форми власності, розглядаються та вирішуються в судовому порядку, якому може передувати досудовий розгляд, що здійснюється відповідно до ст.26 цього Закону. Громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач у період з 14.11.1994 року по 21.07.1997 року разом із [PERSON] та [PERSON] приватизувала квартиру в [ADDRESS] , та частково використала житлові чеки на загальну площу\~ 42,5 кв.м, житлову площу 29,5 кв.м, та станом на 15.10.1993 року була зареєстрована власником 1/3 частки вказаної квартири. Тобто позивач використала право на приватизацію державного житлового фонду у розмірі 14,17 кв.м на 1 особу (42,5 кв.м\~:\~3 = 14,17 кв.м). При цьому, з урахуванням положень статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», санітарна норма становить 21 кв.м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв.м на сім`ю, у спорі, що вирішується, 24,33 кв.м (10 кв.м : 3 + 21 кв.м). Тому під час приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , позивачу та кожному члену її сім`ї було передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена законом санітарна норма. При цьому, як зазначив відповідач у своєму листі від 13.08.2021 року №3/16-3751, залишок невикористаних житлових чеків становить 1,65 грн, що дозволяє позивачу приватизувати 9,166 кв.м загальної площі у межах санітарної норми. Отже, позивач має право на приватизацію кімнати [ADDRESS] в гуртожитку в межах санітарної норми безоплатно, а в решті із використанням житлового чеку або з частковою доплатою, як вказано в законі та розтлумачено в\~Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2010 від 10.06.2010 року. Відповідно до вимог статей 12,\~81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 2\~статті 78 ЦПК України\~встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне задовольнити у повному обсязі позов [PERSON] до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа: Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання права на приватизацію, та визнати за [PERSON] ( [INFO] ; адреса місця проживання: [ADDRESS] ; РНОКПП [NUMBER] ) право на приватизацію житлового приміщення кімнати [ADDRESS] . Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved