Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

26 липня 2022 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ЕТАЛОН» про стягнення страхового відшкодування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 липня 2021 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль марки «Peugeot 308», р.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , рухаючись у напрямку с. Жидичин Луцького району по автодорозі вулиці Геров УПА, поблизу будинку № 107, магазин «Ксена», допустив наїзд на велосипедиста [PERSON] , який внаслідок даної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. За фактом дорожньо-транспортної пригоди 30.07.2021 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120210300580001899 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Постановою від 29 вересня 2021 року кримінальне провадження № 120210300580001899 закрито. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] як володільця транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів СК «ЕТАЛОН» згідно полісу №АР1192759. 10 серпня 2021 року на адресу СК «ЕТАЛОН» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування матері загиблого [PERSON] загальна сума страхового відшкодування з урахуванням встановленого ліміту складає 80060 гривень, з яких 72000 гривень - моральна шкода, 8060 гривень - витрати на поховання. Відповідачем прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 36 000 гривень моральної шкоди та 4030 гривень витрат на поховання. Вважає, що відповідач безпідставно не виплатив страхове відшкодування в повному обсязі, просить стягнути з СК «ЕТАЛОН» страхове відшкодування у розмірі 36 000 гривень моральної шкоди та 4030 гривень витрат на поховання, а також пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 5242 гривень, три відсотки річних у розмірі 549 гривень 45 копійок та інфляційні втрати у розмірі 6366 гривеь30 копійок 28 копійок, а також відшкодувати понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7500 гривень. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2022 року відкрито провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. 15 серпня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить в позові відмовити. Вказує, що сума відшкодування була зменшена, оскільки причиною дорожньо-транспортної пригоди та загибелі [PERSON] стали дії останнього який перебував в стані алкогольного сп`яніння та порушив Правила дорожнього руху України. А тому, на думку відповідача, з врахуванням вимог ст. 1193 ЦК України, сума страхового відшкодування була зменшена. У відповіді на відзив від 22.08.2022 року позивач вказує на безпідставність твердження відповідача про правомірність зменшення суми страхового відшкодування. В судове засідання позивач не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи через її представника [PERSON] . Неявка позивача та її представника не перешкоджає розгляду справи у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30 липня 2021 року близько 21 год. 10 хв. у м. Луцьку [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Peugeot 308», р.н.з. [NUMBER] , рухаючись у напрямку с. Жидичин Луцького району по автодорозі вулиці Геров УПА, поблизу будинку № 107, магазин «Ксена», допустив наїзд на велосипедиста [PERSON] , який, рухаючись попереду у попутному напрямку по правій стороні дороги, раптово змінив траєкторію руху у ліву сторону відносно напрямку руху автомобіля, Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди. За даним фактом було відкрито кримінальне провадження №120210300580001899 від 30.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Постановою СУ ГУНП в Волинській області від 29.09.2021 року кримінальне провадження №120210300580001899 від 30.07.2021 року за фактом дорожньо-транспортної події закрито, у зв`язку з відсутністю в діях водія автомобіля «Peugeot 308», р.н.з. [NUMBER] , [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В ході досудового розслідування встановлено, що дана дорожньо-транспортна подія та її наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням п.10.1,10.4 Правил дорожнього руху України з боку велосипедиста [PERSON] . Відповідно до висновку інженерно-транспортної експертизи водій автомобіля «Peugeot 308», р.н.з. [NUMBER] , повинен був діяти відповідно до пунктів 12.3, 12.4, 12.9 ПДР України та не мав технічної можливості запобігти настанню ДТП. На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована відповідачем ПАТ «Страхова компанія «ЕТАЛОН» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР1192759. 10.08.2021 року представником [PERSON] - [PERSON] направлено ПАТ «СК «ЕТАЛОН» заяву про виплату страхового відшкодування для матері потерпілого - [PERSON] , а саме моральної шкоди у розмірі 72 000,00 грн. та витрат на поховання у розмірі 8060, 00 грн. Відповідачем ПАТ «СК «ЕТАЛОН» визначено та виплачено [PERSON] розмір страхового відшкодування моральної шкоди в сумі 36 000, 00 гривень та витрат на поховання в сумі 4030,00 гривень, що складає лише половину страхової виплати, як зазначає сам відповідач. Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди;подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Як встановлено судом, водій автомобіля марки «Peugeot 308», р.н.з. [NUMBER] , [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста, ДТП сталася внаслідок невідпоідності дій велосипедиста [PERSON] вимогам ПДР України. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації. У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Отже, суд може зменшити розмір шкоди на підставі частини другої статті 1193 ЦК України в разі встановлення, що виникненню вказаної шкоди сприяла груба необережність потерпілого. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №445/370/19 (провадження №61-10504св20). Разом з тим, відповідно до статті 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у сукупності не може бути меншим, ніж 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. Усім особам, які відповідно до зазначеної статті мають право на відшкодування моральної шкоди, це відшкодування виплачується рівними частинами. Доводи відповідача про те, що, оскільки потерпілий [PERSON] є винним в настанні ДТП, тому страховик відповідно до норми пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхового відшкодування маральної шкоди та витрат на поховання визначив шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, були предметом розгляду судом першої інстанції, і як правильно зазначив суд, положення зазначеної норми Закону застосуванню в даних правовідносинах не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність велосипедиста [PERSON] не була і не може бути застрахована відповідно до вимог вказаного Закону. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295св18). Отже, розмір страхового відшкодування на користь позивача повинен визначатись страховиком без поділу розміру заподіяної шкоди на водія [PERSON] , відповідальність якого була застрахована та велосипедиста [PERSON] . Відтак, суд приходить до висновку, що мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 72 000,00 грн (6000 грн х 12), тому оскільки відповідачем відшкодована половина цієї суми, стягненню підлягає інша половина невиплаченої страховиком суми, яка становить 36 000 грн. Окрім того, нормами ч.3 ст.1193 ЦК України встановлено, що у разі відшкодування витрат на поховання вина потерпілого не враховується, тому відповідач, сплативши позивачу половину витрат, які вона витратила на поховання сина [PERSON] , порушив норми зазначеного закону, а отже стягненню підлягає недоплачена позивачу сума страхового відшкодування витрат на поховання в розмірі 4030 грн. Окремо слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи №342/709/20 (провадження №61-11129св21), де обставини справи повністю співпадають з обставинами цієї справи (потерпілий перебував у нетверезому стані і лежав на дорозі, коли на нього наїхав автомобіль, внаслідок чого настала смерть потерпілого, кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та за відсутності вини водія у ДТП та наявності вини потерпілого, який порушив Правила дорожнього руху, як і у даному випадку), при цьому суд касаційної інстанції не погодився з висновком апеляційного суду, що відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою та скасував рішення суду апеляційної інстанції, яким позивачеві було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на поховання і залишав в силі рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги були задоволені. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму. З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі №6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Крім того, у пункті 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно зі статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. Суд, встановивши, що страхові виплати за моральну шкоду та на поховання сплачені страховиком позивачу не в повному обсязі, тобто страховиком порушене грошове зобов`язання перед позивачем, перевіривши правильність розрахунку, з урахуванням визначених представником позивача позовних вимог, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 5242 гривень, три відсотки річних у розмірі 549 гривень 45 копійок та інфляційні втрати у ромірі 6366 гривеь30 копійок 28 копійок. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». З матеріалів справи вбачається, що 08 лютого 2022 року між позивачем та адвокатом Ільків М.М. укладено договір про надання правової допомоги № 08.02.22, яким сторони визначили вартість послуг за надання професійної правничої допомоги в суді 1 інстанції в розмірі 7500 гривень. Однак, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Разом з тим, відповідно до положень ч.6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 2481 гривня.

Outcome: approved