Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

До Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ) до Овідіопольського відділу Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (місцезнаходження: Одеська область, Одеський район, смт. Овідіополь, вул. Портова, 2) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ) про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] та [PERSON] як законні спадкоємці померлого [PERSON] звернулись до державного нотаріуса Чорноморської державної нотаріальної контори Одеської області для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.02.2022, державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, мотивуючи це тим, що на 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] накладено арешт. Арешт на 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] було накладено 05.09.2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції (зараз Овідіопольський відділ Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) Захаровою Б.Ю. в рамках виконавчого провадження № 43843442, відкритого 03.07.2014 року на підставі виконавчого листа № 509/1845/13 від 19.06.2014 року, виданого Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 167 436,96 грн. 03.07.2015 року виконавче провадження № 43843442 від 03.07.2014 року було завершено та виконавчий документ повернуто стягувачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV у редакції від 28.12.2015 року, що діяла на момент вчинення виконавчих дій. Таким чином, виконавче провадження № 43843442 від 03.07.2014 року було завершено, однак, арешт з 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] знято не було. Отримавши 10.02.2022 від нотаріуса відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивач 06.10.2020 звернулась до відповідача із заявою про зняття арешту, в якій просила зняти арешт на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак, у задоволенні заяви про зняття арешту було відмовлено, у зв`язку з тим, що [PERSON] не є стороною виконавчого провадження, у зв`язку з чим, позивач звернулась до суду із даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі та без участі його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позов, письмових пояснень, заперечень чи зустрічного позову не надав, про місце дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору повідомила суд про те, що вона ознайомлена зі змістом, підставами та вимогами позовної заяви та додатками до неї, проти задоволення позовних вимог не заперечує, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, а також зазначила про те, що не бажає брати участі у розгляді даної справи. Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, з огляду на розумність строків розгляду справ, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Ознайомившись з письмовими матеріалами справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Квартира [ADDRESS] нажить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, що підтверджується копією свідоцтва № [NUMBER] про право власності на майно від 02.04.1996, зареєстроване в Овідіопольському районному бюро технічної інвентаризації 05.05.1996 за № 103. [PERSON] та [PERSON] є подружжям, шлюб між якими, було укладено 23.06.1973 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (повторне), видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси 18.11.1995 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 23.03.1974 року. [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим, [PERSON] та [PERSON] як законні спадкоємці померлого [PERSON] звернулись до державного нотаріуса Чорноморської державної нотаріальної контори Одеської області для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.02.2022, державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, мотивуючи це тим, що на 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] накладено арешт. 06.10.2020 року позивач звернулась до відповідача із заявою про зняття арешту, в якій просила зняти арешт на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак, у задоволенні заяви про зняття арешту було відмовлено, у зв`язку з тим, що [PERSON] не є стороною виконавчого провадження. Із відповіді Овідіопольського відділу Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 45-37070 від 26.10.2020 року вбачається, що арешт на 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] було накладено 05.09.2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції (зараз Овідіопольський відділ Державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) Захаровою Б.Ю. в рамках виконавчого провадження № 43843442, відкритого 03.07.2014 року на підставі виконавчого листа № 509/1845/13 від 19.06.2014 року, виданого Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 167 436,96 грн. 03.07.2015 року виконавче провадження № 43843442 від 03.07.2014 року було завершено та виконавчий документ повернуто стягувачу згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV у редакції від 28.12.2015 року, що діяла на момент вчинення виконавчих дій. Таким чином, виконавче провадження № 43843442 від 03.07.2014 року було завершено, однак, арешт з 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] знято не було. Водночас, з відкритих даних Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON] взагалі відсутні. Отже, наявність арешту на 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] обмежує права та законні інтереси [PERSON] та [PERSON] як законних спадкоємців на вказану частину майна. Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Проте, як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на дату складення даного позову зазначених дій державним виконавцем не вчинено. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР), визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Наявність обтяжень на майно обмежує законні права позивача як власника, перешкоджає вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Таким чином, враховуючи те, що на сьогодні відпала потреба в арешті, виконавче провадження не здійснюється (про що свідчать дані Автоматизованої системи виконавчого провадження), відсутня підстава для здійснення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, які полягають в чинності арешту майна. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Вищевказаний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (пункт 24), від 13 березня 2019 року у справі № 815/615/16-ц (пункт 28), від 22 квітня 2019 року у справі № 661/624/16-ц, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (підпункт 17.1.) Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved