Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

У листопаді 2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення у житловий будинок. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 лютого 2015 року він перебуваючи у шлюбі з відповідачкою [PERSON] , який зареєстрований 28.04.1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану міськвиконкому м. Запоріжжя, актовий запис №384. У шлюбі сторони придбали житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0722 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . З вказаного часу по серпень 2021 року позивач та відповідач спільно проживали у вказаному будинку. 02.09.1995 року від спільного шлюбу позивача та відповідача народилась донька [PERSON] [INFO] внаслідок укладання між [PERSON] та [PERSON] договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки [PERSON] набула у власність нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0722 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 27 липня 2021 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. 28 червня 2021 року [PERSON] звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовною заявою про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0722 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] недійсними (справа 317/2213/21). Будинок розташований за адресою: [ADDRESS] є єдиним житлом позивача. 05 серпня 2021 року відповідачі користуючись фізичною перевагою з допомогою охорони, шляхом самоуправства, незаконно перешкоджають позивачу користуванням житловим будинком розташованим за адресою: [ADDRESS] , а саме: здійснюється шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях, зміну коду охорони будинку, перешкоджанні у доступі до будинку. Одночасно, утримання будинку та сплату за комунальні послуги з 2015 року по серпень 2021 року відбувалось за власні кошти позивача, що підтверджуються платіжками. Після розлучення, в вищезазначеному будинку продовжує проживати колишня дружина [PERSON] . Крім цього, вона змінила замки в будинок та не пускає позивача до даного будинку та його господарських споруд. З огляду на вищевикладене позивач просить суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні житловим будинком та господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Усунути перешкоди у користуванні та вселити позивача у житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 24.11.2021 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в особі свого представника Сивової Я.В. надали до суду відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі та зазначили, що після отримання у подарунок житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] надала згоду на проживання батька (позивача) у вказаному будинку, за умови оплати фактично спожитих комунальних послуг. Однак згодом стосунки між сторонами погіршились, та почали виникати постійні сварки, позивач почав вчиняти домашнє насильство та вчиняти протиправну поведінку, що призвело до вимог [PERSON] про припинення позивачем користування вказаним житловим будинком. Позивач не скористався своїм правом подати до суду відповідь на відзив. Справа неодноразово відкладалась за клопотаннями сторін та їх представників. В судове засідання позивач [PERSON] та його представники не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причин неявки суду не повідомили. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись своєчасно та належним чином. Від представник - адвоката Сивової Я.В. надійшло клопотання про розгляд справи без її участі. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.04.1995 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано за № 384, після чого дружина набула прізвище [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.11.1995 встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2021 (справа № 333/3680/21) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідок виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 24.11.2021 № 7953 та № 7955 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 15.09.2022 № 4116 [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не зареєстрований. Згідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг УДРФО ЗМР від 14.09.2022 № 04-46/3/3816 встановлено, що [PERSON] , [INFO] , з 22.12.2004 по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 309752865 від 14.09.2022 встановлено, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] . За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, про що зазначено у постанові ВП ВС у справі № 447/455/17 від 13.10.2020. Так судом встановлено, що позивач не є власником спірного житла, та ніколи не був там зареєстрований, натомість він має реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , тобто має право на проживання у вказаній квартирі. Відповідно до копії Договору оренди від 11.08.2021 встановлено, що позивач орендує квартиру у [ADDRESS] , тобто має інше житло. Необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності відповідачки [PERSON] , у будинку якої залишився проживати її батько, та захистом права позивача на користування будинком. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України; стаття 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Такі самі положення містяться у статті 5 ЦПК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України; частини перша, третя статті 12 ЦПК України. Враховуючи наявний конфлікт між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , свідченням чого є пояснення позивача, його представника, відповідачів та їх представника, які викладені у заявах по суті справи та письмових поясненням, а також неодноразові звернення обох сторін до правоохоронних органів, а також звернення [PERSON] до суду із заявою про встановлення обмежувального припису відносно батька [PERSON] , та враховуючи відсутність у позивача реєстрації у спірному помешканні, наявність іншого місця проживання та реєстрації суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] понесли у справі витрати на професійну правничу допомогу, про що зазначили у відповіді на відзив, та до закінчення розгляду справи, в особі представника Сивової Я.В. , надали відповідні докази їх понесення, у зв`язку з чим суд приходить до переконання про необхідність їх стягнення з позивача на користь відповідачів.

Outcome: approved