Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Десята київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд зняти арешт із спадкового майна, що належало [PERSON] , а саме ј частини квартири [ADDRESS] , накладеного постановою АК №462905 Відділу державної виконавчої служби Дніпровського управління юстиції від 25 квітня 2005 року, реєстраційний номер обтяження №1930692. Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач є спадкоємцем майна, що залишилось після смерті її сина - [PERSON] , який помер [INFO] . До спадкового майна належить ј частини квартири [ADDRESS] . [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON] , до спадкового майна якого належить ј частини квартири [ADDRESS] . 09 січня 2021 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. із заявою про намір прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа №68226673. Також, після смерті чоловіка, 21 травня 2021 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. із заявою про намір прийняття спадщини, на підставі якої була відкрита спадкова справа №67688759. При оформленні документів по спадщині, з`ясувалось що на ј частину квартири [ADDRESS] накладено арешт на підставі постанови виконавчої служби АК №462905 від 25 квітня 2005 року. Заборона вносилась до Державного реєстру речових прав 28 квітня 2005 року за №1930692 Десятою київською нотаріальною конторою. Позивач зазначає, що відповідно до відповіді Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Києва, згідно даних АСВП виконавчі провадження відносно [PERSON] станом на 22 грудня 2021 року на виконанні у відділі не перебувають, зняти арешт з майна не вбачається за можливим. 22 лютого 2022 року позивач отримала від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ліфанової І.О. повідомлення про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частини квартири [ADDRESS] , до зняття арешту з об`єкту спадкування. Позивач вважає, що накладеним арештом порушується її право на отримання спадщини та реалізація її права на реєстрацію спадкового майна та розпорядження ним. Також позивач зазначає, що у 2005 році було відкрито виконавче провадження відносно [PERSON] про стягнення з нього на користь [PERSON] суми у розмірі 2 315,00 грн, однак дана сума сплачена в повному обсязі. Крім того, останній звертався до ВДВС із заявою про повернення виконавчого листа стягувачу на руки, оскільки претензій до боржника він не має. Проте під час повернення виконавчого документа та закриття виконавчого провадження державний виконавець не зняв заборону та арешт, накладені на майно боржника. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 червня 2022 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачем Дніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) копія ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими документами отримані 14 червня 2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Третьою особою Десятою київською державною нотаріальною конторою копія ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими документами отримані 14 червня 2022 року, що також підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву. Третя особа пояснень до суду не направила. Приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. [PERSON] , звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з майна, посилається на те, що наявністю арешту спадкового майна порушуються її права, як спадкоємця, щодо отримання свідоцтва про право на спадщину. Судом встановлено, що на виконані у відділі державної виконавчої служби у Дніпровському районі м.Києва перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 25 липня 2005 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 2820,00 грн та 28 грудня 2005 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. (а.с.22). З відповіді Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 22 грудня 2021 року вбачається, що виконавчі провадження відносно [PERSON] станом на 22 грудня 2021 року на виконанні у відділі не перебувають. (а.с.20) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.12). Як убачається зі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 лютого 2000 року Дніпровською районною державною адміністрацією м.Києва, ним посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності гр. [PERSON] та членам його сімї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с.14). Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 18 листопада 2021 року, 28 квітня 2005 року державним реєстратором Десятою київською державною нотаріальною конторою зареєстровано арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження: 1930692) на підставі постанови АК №462905, 25.04.2005, ВДВС, заборона №78, об`єкт обтяження - ј частина квартири [ADDRESS] , власник - [PERSON] (а.с.19) 22 лютого 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ліфановою І.О. складено повідомлення, яким [PERSON] поставлено до відома, що при підготовці документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] була поведена перевірка, якою встановлена наявність заборони, накладеної 28 квітня 2005 року Десятою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови АК №462905 від 25.04.2005 року ВДВС, заборона №78, на ј частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Та повідомлено, що для належного оформлення спадщини необхідно звернутися до ВДВС та/або до суду. (а.с.23) У п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам надано роз`яснення про те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. В роз`ясненнях, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України 2004 року. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно зі ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин 25 квітня 2005 року - винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження), Виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частинами 1-3 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (у відповідній редакції) передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного відділу державної виконавчої служби або до суду у 10-денний строк. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. За змістом наведених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у випадку звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) орган державної виконавчої служби не може бути належним відповідачем у такій справі. Вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт (стягувача у виконавчому провадженні) та боржника у виконавчому провадженні, в межах якого накладено арешт на майно. Отже, звертаючись до суду з позовом про зняття арешту з квартири, [PERSON] визначила відповідачем Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який є неналежним відповідачем в даній категорії справ, а задоволення позову до неналежного відповідача матиме наслідком порушення принципів рівності сторін та змагальності процесу. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Десята київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача. Тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed