Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтовання якого вказав, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору №ML-F00/173/2007 від 24.07.2007, Банк надав [PERSON] кредит у сумі 300000,0 дол. США на термін до 24.07.2031 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому цим договором. Позивач зобов`язання за даним кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі передбаченому умовами договору. Відповідно до договору поруки № SR-F00/173/2007 від 24.07.2007 року [PERSON] виступила поручителем [PERSON] . Відповідач усупереч умов договору та ст.\~509,\~526,\~1054 ЦК України\~не надавав своєчасну банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. В зв`язку із зазначеним порушенням зобов`язань станом на 10.10.2012 року відповідачі мали заборгованість в сумі 277442,25 дол. США, яка складається з залишку заборгованості за кредитом в сумі 249688,22 дол. США, 27754,03 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 2217595,90 грн. вказані обставини встановлені рішенням Черкаського районного суду Черкаської області, та цим же рішенням суду з відповідачів було солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту та проценти) в сумі 2217595,90 грн. Станом на сьогоднішній день заборгованість відповідачів не погашена та відповідачі відповідно до вимог\~ст. 625 ЦК України\~мають заборгованість у сумі 792258,93 грн, яка складається з наступного: 594315,71 грн індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 594315,71 грн\~3% річних від простроченої суми, всього на загальну суму 792258,93 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачів. Ухвалою від 30.05.2022 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Вказаною ухвалою відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позов. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] надала до суду відзиву на позов, згідно якого проти позову заперечила в повному обсязі, мотивуючи його тим, що позивач не має права нараховувати відповідні санкції, оскільки порушене зобов`язання перед позивачем виникло на підставі неодноразового отримання дублікатів виконавчих листів, відсутності сталої суми до стягнення, а також відсутності вимоги до [PERSON] в зв`язку з тим, що [PERSON] виступаючи поручителем по кредитному договору взяла на себе зобов`язання за неповернення коштів основним боржником в межах строку дії договору поруки. Порука у [PERSON] закінчилася датою вступу в законну силу рішенням суду від 29.12.2012 року, тому вимога про стягнення коштів з [PERSON] , як солідарного боржника не ґрунтується на нормі закону. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] надала до суду відзиву на позов, згідно якого проти позову заперечила в повному обсязі, мотивуючи його тим, що позивач не має права нараховувати відповідні санкції, оскільки порушене зобов`язання перед позивачем виникло на підставі неодноразового отримання дублікатів виконавчих листів та відсутності сталої суми до стягнення. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Представник позивача [PERSON] подав до суду відповідь на відзив, згідно якого зазначив, що обставини зазначені у відзиві відповідачів не відповідають вимогам закону та дійсним обставинам справи та не визнаються позивачем в повному обсязі. Сума до стягнення боргу завжди була сталою, яка встановлена рішенням Черкаського районного суду від 17.12.2012 року, та становить 2217595,90 коп. і саме на цю суму в даній справі було нараховано інфляційну складову та проценти річні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Відповідно до кредитного договору №ML-F00/173/2007 від 24.07.2007, Банк надав [PERSON] кредит у сумі 300000,0 дол. США на термін до 24.07.2031 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому цим договором. Відповідно до договору поруки № SR-F00/173/2007 від 24.07.2007 року [PERSON] виступила поручителем [PERSON] . Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 17.12.2012 року у справі № 2320/3560/2012 стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором. Сума заборгованості була встановлена у валюті кредиту (277442,25 вол. США), а стягнуто було її еквівалент (2217595.90 грн.). Доказів виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 17.12.2012 у справі № 2320/3560/2012, а так само сплати відповідачами заборгованості за кредитним договором №ML-F00/173/2007 від 24.07.2007, сторони суду не надали. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що винесення судом рішення від 17.12.2012 року у справі № 2320/3560/2012 не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, кредитний договір №ML-F00/173/2007 від 24.07.2007 діє до повного виконання сторонами зобов`язань і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Згідно\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею\~ст. 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст.1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст.625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України\~передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у\~ст.625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. За змістом частини 2\~статті 543 ЦК України\~солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Приписи\~ст. 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Водночас, за змістом\~статей 598-609 ЦК України\~рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2\~ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Наведене узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд у постанові від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17 вказав, що норма\~ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень\~ст. 625 ЦК України\~до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 06.03.2019 у справі № 577/5360/15-ц Верховний Суд зробив висновок, що за змістом\~ст. 625 ЦК України\~нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, на підставі викладеного вбачається, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої\~статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Також при вирішенні даної справи суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 760/6938/16-ц, відповідно до якої формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Відтак нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення\~статті 625 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Також суд зазначає, що позов подано до суду 24.05.2022 року. У зв`язку з цим всі нарахування за період з 24.05.2019 року перебувають в межах строку позовної давності. Порядок відліку позовної давності і наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора никає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховною Суду погоджується з висновками касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 7 квітня 2018 року у справах № 910 16945-14 та № 908/1394/17. від 16 листопада 2018 року у праві № 918/1 17/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18. від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18. про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували дачі такого позову. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд враховує, що відповідачі не надали суду доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростували наданий позивачем розрахунок, надані позивачем докази є обґрунтованими, а тому приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. \~Згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11883,88 грн. тобто по 5941,94 грн. з кожного.

Outcome: approved