Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування власністю, а саме: житловим будинком та земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 63,4 кв.м., загальною площею 39,2 кв. м., сарай - літ. «Б», вбиральня - літ. «В», споруди - №1, №2 шляхом виселення відповідача, а також стягнення з нього витрат понесених позивачем зі сплати судового збору, та витрат 30 000 грн. на професійну правничу допомогу. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 27 лютого 2017 року між позивачем та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки відповідно до умов яких, [PERSON] набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , зазначений за літ. «А» житловою площею 63,4 кв.м., загальною площею 39,2 кв. м., сарай - літ. «Б», вбиральня - літ. «В», споруди - №1, №2. Відповідач - [PERSON] починаючи з 2017 року по сьогоднішній день чинить перешкоди позивачу у користуванні приватним майном, що підтверджується копією витягу з кримінального провадження №12017100080002360 внесеного до ЄРДР 17.03.2017 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. Факт того, що позивачу, як власнику згаданого житлового приміщення чиняться перешкоди у доступі до нього підтверджуються довідкою Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 25.06.2021 року. З огляду на зазначені обставини, позивачка змушена була звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 20.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 47). 07 вересня 2022 року від відповідача до суду надійшли письмові пояснення, згідно яких останній зазначає, що саме позивач та його адвокат шахрайським шляхом заволоділи спірним майном, а відтак підстав для задоволення позову відповідач не вбачає (а.с. 110-112). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києві від 07.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 127). У судовому засіданні 12.10.2022 року представник позивача [PERSON] підтримав позов у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судове засідання 12.10.2022 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про поважність причин неявки суд завчасно не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] , дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 27 лютого 2017 року між позивачем та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі-продажу земельної ділянки відповідно до умов яких, [PERSON] набула у власність житловий будинок [ADDRESS] , зазначений за літ. «А» житловою площею 63,4 кв.м., загальною площею 39,2 кв. м., сарай - літ. «Б», вбиральня - літ. «В», споруди - №1, №2 (а.с. 11-12). Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 81337408 від 27.02.2017 року та №81337169 від 27.02.2017 року власником вищезгаданого житлового будинку та земельної ділянки є - [PERSON] (а.с. 13-14). Згідно довідки Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 25.06.2021 року №1659/125/54/04-2021 року, станом на 25.06.2021 року у будинку за адресою: [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] , [INFO] (а.с. 31). Добровільно залишити згадане житлове приміщення відповідач відмовляється та чинить позивачу як власнику згаданого майна перешкоди у вільному користуванні ним. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно приписів ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Судом встановлено, що позивач не давала згоди на проживання та користування відповідачем згаданим житловим приміщенням та земельною ділянкою. Дані обставина відповідачем та його представником не спростовані, доказів на спростування зазначеного, матеріали цивільної справи не містять, про їх витребування питання перед судом не ставилось. За таких обставин, суд дійшов висновку, що право позивача у вільному користуванні та розпорядженні власним майном є порушене, а отже підлягає судовому захисту шляхом задоволення позовної вимоги в цій частині. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом положень ч 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2) ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19 постановлено висновок: що за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18). Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, суду надано копію договору про надання правової допомоги №01/09/21 від 01.09.2021 року та Акт наданих послуг від 14.12.2021 року з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (а.с. 32-34). З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Посилання представника відповідача на положення ст. 257 ЦК України як на підставу для застосування строків позовної давності та відмови у задоволенні позову суд відхиляє, як такі що необґрунтовані. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у сумі 2270, 00 грн. покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного, відповідно ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 355, 358, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 178, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved