Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-13 00:00:00

28.04.2020 р. позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він відповідно до договору купівлі-продажу є власником житлового будинку, площею 54, 9 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] , його сестра - [PERSON] , [INFO] , та його колишня дружина - [PERSON] , [INFO] , які не проживають в цьому будинку. З 2006 року після укладання шлюбу він та його колишня дружина [PERSON] проживали у будинку. Сімейне життя не склалося і в 2011 році їх шлюб було розірвано. До 2015 року вони підтримували зв`язок, так як від шлюбу мають сина, а в 2015 році всі зв`язки і стосунки з відповідачкою були припинені повністю. 29.12.2015 р. відповідачка зібрала свої речі і виїхала в невідомому напрямку. З того часу і по теперішній час фактичне місце знаходження [PERSON] йому не відомо, з 2015 року відповідачка не проживає за місцем своєї реєстрації, а саме: [ADDRESS] . Останнім часом на його адресу почали надходити листи із банківських установ з інформацією про заборгованість за кредитними договорами на різну суму на ім`я відповідачки, декілька разів приїжджали приватні виконавці, які погрожують, що відберуть будинок, бо відповідачка зареєстрована в його будинку. Також через те, що в його будинку зареєстрована відповідачка, він не може отримати субсидію. Вважає, що оскільки відповідачка у будинку не проживає більше шести місяців, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню спірного будинку та не приймає участь у спільному побуті, вона вважається такою, що втратила право користування ним, тому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.05.2020 по справі відкрито загальне позовне провадження з викликом сторін. 18.01.2021 р. представник відповідачки [PERSON] Яковченко В.І. звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про поділ майна. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрований Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, зроблено відповідний актовий запис № 402. Від спільного шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . 29.07.2011 року шлюб між ними було розірвано відповідно до рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області. Про порушення свого права позивач [PERSON] дізналася тільки після звернення відповідача до суду у 2020 році з позовною заявою про визнання її такою, що втратила права на користування житлом. В період шлюбу вони постійно вели спільне господарство, мали спільний бюджет, всі отримані доходи використовували на потреби сім`ї. Так, за спільні кошти ними був придбаний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2008 р. Вважає, що майно, придбане ними за час подружнього життя, є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS] , зареєстрованого в КП Апостолівське бюро технічної інвентаризації на [PERSON] , підстави виникнення права власності договір купівлі-продажу житлового будинку, серія ВКО № 625803 від 17.07.2008 р., що посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу, тому просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташований в [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, розташованого в [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: на оплату судового збору в розмірі 1816 гривень. 06.08.2021 р. ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області прийнято до спільного розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про поділ майна разом із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні 06.01.2022 року позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] первісний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечив, посилаючись на те, дійсно будинок було придбано у шлюбі, згоден, що будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності, але вважає, що [PERSON] не має права на Ѕ частку у зв`язку з тим, що [PERSON] було надано кошти на придбання лише 1/3 частки будинку, тому вважає, що [PERSON] має право на 1/3 частку. У задоволені зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідачки за первісним позовом та представник позивачки за зустрічним позовом [PERSON] - Яковченко В.І. в судовому засіданні первісний позов заперечив, просив відмовити у його задоволені. Зустрічний позов підтримав з підстав, викладених в позові. До судового засідання 14.10.2022 року позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим шляхом направлення судової повістки у вигляді смс-повідомлення згідно заяви позивача від 11.06.2021 року (а.с.139), не прибув, причину неявки в судове засідання не повідомив, раніше подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.46), на підставі чого суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача. Представник відповідача адвокат Яковченко В.І. 14.10.2022 року в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляду справи без його участі та участі відповідача [PERSON] . Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК УРСР). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що сторони з 30.06.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 29.07.2011 р. рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області розірвано. У шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу 17.07.2008 року [PERSON] уклав договір купівлі -продажу житлового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Романченко Ю.В. Відповідно до змісту договору [PERSON] набув у приватну власність житловий будинок в [ADDRESS] . Згідно пунктів 1.5,2.1 вказаного договору подружжя покупця [PERSON] надала згоду на купівлю вказаного житлового будинку. Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 30000 грн., які отримано продавцем від покупця під час оформлення цього договору. За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору в інтересах сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Згідно ст.63 СК України дружина й чоловік мають рівні права володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог ст.69 та ст.70 СК України в разі поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю. Згідно ч.ч.1,3 ст.356 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 19651214 від 24.07.2008 року, виданого 24.07.2008 р. Комунальним підприємством «Апостолівське бюро технічної інвентаризації», встановлено, що реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23896413, об`єкт нерухомого майна: будинок, житловий з відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, адреса об`єкта: [ADDRESS] ; форма власності: приватна, розмір частки 1/1, власником майна є [PERSON] , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі № 1278 від 17.07.2008 р. (а.с. 13) З акту обстеження житлових умов від 10.12.2018 р., 06.04.2020 р., складеного комісією, вбачається, що в ході обстеження будинку [ADDRESS] з грудня 2015 року [PERSON] , 1984 року народження, не проживає (а.с.14,15). Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Апостолівської міської ради від 06.09.2016 року № 5876, в будинку за адресою: [ADDRESS] , проживає один [PERSON] згідно акту депутата міської ради [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до домової книги для прописки громадян, проживаючих в буд. [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 21-22). Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні стверджував, що частка [PERSON] у спірному житловому будинку складає лише 1/3 частину, однак достатніх доказів, які б підтверджували вказаний факт, суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що спірний житловий будинок набутий у власність позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) за час шлюбу. Останнім не спростовано її набуття за спільні кошти. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, як це встановлює ст.65 СК України. Виходячи з положень ст.ст.60,61 Сімейного кодексу, спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорулами є спільною сумісною власністю подружжя. Частки сторін в спільній сумісній власності подружжя є рівними, відповідно до ч.1 ст.70 СК України, якщо інше не було визначено домовленістю між ними. Частинами 2,3 ст.70 СК України передбачено умови відступу судом при поділі майна подружжя від засади рівності часток за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка можу бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, судом встановлено, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами є спільною сумісною власністю сторін та за кожним із них слід визнати право власності на 1/2 частини вказаного будинку. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки [PERSON] є власником 1/2 частини вищевказаного житлового будинку, її право власності є непорушним, тому вона не може бути визнана такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням, у зв`язку з чим первісний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, з [PERSON] в користь [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати.

Outcome: approved