Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-06 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, предмет якого був у подальшому змінений, про розірвання шлюбу та відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що шлюб між сторонами був зареєстрований 07.11.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Овідіопольского районного управління юстиції Одеської області. Від шлюбу сторони мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Підставою звернення до суду стало те, що сторони по справі мають різні погляди на життя, сім`ю, виховання, позивач не підтримує сімейні стосунки з відповідачкою з кінця минулого року, відколи проживають окремо, при цьому діти, самостійно обравши, хто з ким із батьків проживатиме, постійно проживають наступним чином: донька з відповідачкою, син з позивачем. Крім цього, зважаючи на загострення безпекової ситуації в країні, відсутність у відповідачки можливості й бажання залишати місце провадження діяльності навіть на короткий строк, існуючі законодавчі обмеження на власний перетин кордону, у випадку необхідності, з метою гарантування дітям безпеки, позивач бажає вивезти обох дітей у безпечне місце, поза бойовими діями, тобто за кордон. Позивач також зазначає, що малолітній син залишився з ним, вони проживають окремо від матері, позивач забезпечений житлом, переважну більшість свого робочого часу позивач працює віддалено, перебуває в постійному контакті з дитиною, забезпечує дитині фізичний, емоційний, особистісний, інтелектуальний розвиток. Отже, на думку позивача, для дитини кращим вихованням буде - з батьком. Разом із тим, з метою гарантування обом малолітнім дітям безпеки, унеможливлення впливу на дітей воєнних дій при безпосередній загрозі для їх життя або здоров`я, важливим для дітей буде надати можливість негайного вивезення батьком за межі України, з огляду на те, що відповідачка не має такої можливості й бажання. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.08.2022 р. провадження у справі відкрито. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник надав суду заяву, відповідно до якої просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та слухати справу за його відсутності. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала суду відзив, у якому позов визнала в повному обсязі, обставини, викладені в позові, визнає, також надала заяву, в якій просить слухати справу за її відсутності. На підставі ст. 211 ЦПК України, суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5\~ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 07.11.2007 року між позивачем та відповідачкою було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Овідіопольского районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 197. Позивач з відповідачкою не проживають разом більше дев`яти місяців, фактично не мають спільних інтересів, спільних прав та обов`язків, не ведуть спільного господарства, не бажають навіть тимчасово проживати разом. Збереження їхнього шлюбу буде суперечити інтересам обох сторін, які спрямовані на проживання окремо. Поновлювати шлюбні відносини сторони не бажають. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Одночасно, статтею 56 СК України унормовано, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ст.ст. 104, 105 СК України шлюб може бути припинений шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Відтоді, як сторони почали проживати окремо, діти самостійно обрали, хто з них з ким із батьків проживатиме, таким чином донька обрала постійне проживання з відповідачкою, а син з позивачем. Аліменти сторони одна одній не сплачують. Малолітній син залишився постійно проживати з позивачем, позивач забезпечений житлом, надає дитині все необхідне та різносторонній розвиток. Отже, протягом дії на території України воєнного стану позивач фактично самостійно виховує сина, переважну більшість свого часу перебуває в постійному контакті з дитиною. Відповідно до Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує: широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчуп проти України»). З метою гарантування малолітнім дітям безпеки, в ситуації, коли їхня матір не може цього зробити, надання їм захисту, унеможливлення впливу на них воєнних дій, при безпосередній загрозі для їх життя або здоров`я, найкращим для дітей буде надати батьку, позивачу в справі, можливість миттєвого їх вивезення за межі України, хоча б на час дії загрози для їх життя або здоров`я, при загостренні воєнної ситуації. Суд наголошує, що відібрання дитини у матері є крайньою мірою впливу і застосовується в крайніх випадках. Проте в даній справі відібрання дитини у матері є не заходом впливу на матір, а переслідуванням найкращих інтересів дітей, що полягають в обмеженні впливу на них воєнних дій при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дітей, можливості вивезення батьком дітей за кордон у випадку ескалації воєнних дій. Згідно зі ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Частина четверта ст.\~19\~СК України встановлює, що при розгляді судом спорів щодо відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд не визнав участь у справі органу опіки та піклування обов`язковою з наступних причин. Судом встановлено, що відповідачка не бажає і не може виїхати з країни, разом із чим вивезти дітей за кордон у випадку загострення безпекової ситуації в Україні. Тому відповідачка, у випадку безпосередньої загрози для життя або здоров`я дітей, не зможе належно виконати свої обов`язки щодо безпеки дітей. Позивач самостійно виховує одного з дітей, проживає з сином окремо, працює в режимі віддаленої роботи, має бажання вивезти обох дітей у випадку гострої необхідності. Проте в умовах дії в Україні воєнного стану, у випадку загострення безпекової ситуації, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дітей, позивач не матиме можливості вивезення дітей за кордон через законодавчі обмеження. Відповідно до Закону України\~«Про продовження\~строку дії\~воєнного стану\~в Україні» затверджено Указ Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Також урядом обмежено виїзд за кордон чоловікам віком від 18 до 60 років. Згідно з п. 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМ України від 27.01.1995 р. № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". До інших військовозобов`язаних відносяться також жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років (абзац 5 частини першої ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"). У даній цивільній справі суд вирішує питання про відібрання дитини у матері, яка не тримає її в себе, що не підпадає під обов`язкове регулювання частиною 4 ст. 19 СК України. Також між сторонами відсутній спір щодо участі одного з батьків у вихованні дітей. За загальним правилом, за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати малолітні діти, або на вихованні кого з батьків будуть вони знаходитися - суд може вирішити питання про залишення проживання дитини або знаходження її на вихованні з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Найголовніше - суд розглядає справу в умовах дії в Україні воєнного стану, і у випадку загострення воєнних дій, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дітей, з метою слугування найкращим інтересам дітей, позивач повинен отримати можливість вивезти дітей за кордон у безпечне місце. Вирішальне значення в цій справі має те, що суд обирає такий спосіб, який служить найкращим інтересам дитини, а не слідування формалізму у вигляді висновку державного органу щодо опіки дітей, тим більше, що лише суд оцінює висновок органу опіки та піклування, а також суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста ст. 19 СК України). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.07.2014 року у справі «Мала проти України» (Заява № 4436/07) у п.47-49 наголосив, що статтею 6 Конвенції гарантується право на справедливий розгляд справи, нею не встановлюється жодних правил щодо прийнятності доказів або способу, у який вони повинні бути оцінені, що, таким чином, є у першу чергу предметом регулювання національного законодавства та національних судів (див. рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain) [ВП], заява № 30544/96, п. 28, ECHR 1999-1). Аналогічним чином, у першу чергу саме національні органи влади, зокрема суди, мають тлумачити національне право, а Суд не замінить своє тлумачення їхнім за відсутності свавільності. З урахуванням вищезазначеного Суд все одно має переконатися у тому, чи були справедливими процедури у їхній сукупності, включаючи спосіб, у який приймалися докази та процесуальні рішення (див. рішення від 15 червня 2004 року у справі «Таммінен проти Фінляндії» (Tamminen v. Finland), заява № 40847/98, п. 38). Ситуація в Україні, пов`язана з воєнними діями, негативно впливає на психологічне життя дітей, існує реальна загроза їх життю, здоров`ю, психічному стану, моральному вихованню, сталому розвитку, безпечному середовищу тощо. Відповідачка, зі своєї волі чи волі сина, залишила дитину на виховання позивачу, тому суд вважає, що дитина підлягає відібранню без позбавлення відповідачки батьківських прав. Таким чином, усталене й існуюче протягом останніх дев`яти місяців проживання одного з дітей разом з позивачем відповідає найкращим інтересам дитини. Позивач має можливість забезпечити своєму сину належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, гарантувати безпеку, чого відповідачка забезпечити наразі не в змозі. Суд роз`яснює позивачу, що він не може чинити жодних перешкод для спілкування відповідачки з сином, щоб дитина не була позбавлення піклування матері. Питання про стягнення з відповідачки аліментів судом не вирішується з огляду на те, що такі позовні вимоги позивачем не заявлялися. З цих самих причин суд не вирішує питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved