Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

У червні 2021 року до суду надійшов вказаний позов, в якому позивач просить стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 17 401, 80 грн та судовий збір. В обґрунтування позову зазначено, що 04.05.2012 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачу відкрито рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» з кредитним лімітом у сумі 2 000, 00 грн, який 02.10.2018 року було збільшено до 50 000, 00 грн. Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04.05.2012 року. Зазначає, що загалом ним було внесено на рахунок кредитної картки грошову суму у розмірі 459 705, 46 грн, а загальна сума кредитних коштів, використаних ним, становить 442 303, 66 грн, а отже сума зарахованих грошоаих коштів позивачем на покриття кредитного зобов?язання перевищує розмір самого кредитного зобов?язання на 17 401, 80 грн. Вважає, що грошова сума у розмірі 17 401, 80 грн була списана АТ КБ «ПриватБанк» з його рахунку без достатніх правових підстав, а отже підлягає поверненню, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON] від 23.07.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а. с. 24). Відповідно до розпорядження № 382 від 21.10.2021 року, у зв`язку із смертю судді [PERSON] вказану справу було передано на повторний автоматичний розподіл справ згідно ст. 14 ЦПК України (а. с. 29). У відповідності до повторного розподілу справи, згідно ст. 14 ЦПК України, для розгляду вищевказаної справи визначено суддю Матійчук Г. О. (а. с. 30). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року прийнято справу до провадження та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а. с. 33). Копію ухвали від 21.10.2021 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками. 15.02.2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, у якому просить відмовити у задовленні позову, з підстав зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що вказаний позов є необґрунтованим та безпідставним. Так, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 ст. 1212 ЦК України. Вказує, що позивач не вживав заходів досудового врегулювання спору, тобто відповідно до п. 1.1.2.1.6. Умов і Правил не звернувся до Банку для розірвання договору у зв`язку з незгодою зі списанням коштів (а.с. 37-40). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За п. 1-2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 04.05.2012 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачу відкрито рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» з кредитним лімітом у сумі 2 000, 00 грн, який 02.10.2018 року було збільшено до 50 000, 00 грн. Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року, справа №671/1933/20, відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04.05.2012 року (а.с. 5-12). Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20.05.2021 року, справа №671/1933/20, апеляційну скаргу залишено без задовлення, а рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року, справа №671/1933/20, - без змін (а. с. 13-18). Так, рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року, справа №671/1933/20, встановлено: «В підписаній відповідачем 04.05.2012 адресованій Банку анкеті - заяві не міститься жодних умов щодо порядку (строків) виконання зобов`язань, відсоткової ставки, неустойки, яка може бути застосована банком в разі порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, а надані позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки Універсальна та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можна вважати частиною укладеного між сторонами кредитного договору за недоведеністю цієї обставини. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що сторонами не було погоджено розміру відсотків, нарахування пені та штрафу в разі несвоєчасного погашення кредиту. Отже, за недоведеності погоджених сторонами умов кредитного договору (зокрема, щодо процентної ставки та можливості її підвищення, а також порядку та строків виконання позичальником своїх зобов`язань) можна прийти до висновку, що [PERSON] повернуто Банку фактично отримані ним кредитні кошти, а тому заборгованість у відповідача відсутня, що є підставою для відмови у позові через недоведеність такого». Отже, рішенням суду, що набрало законної сили встановлено, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» не дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Такі висновки суду також відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В статті 89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, підставою звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або не існування якої встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі (ч. 5 ст. 82 ЦПК України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, позивачем заявлено позовну вимогу щодо стягнення безпідставно списаних коштів в сумі 17 401, 80 грн, а на підтвердження вказаного позивач посилається лише на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року, справа №671/1933/20, яким встановлено, що «З наявних у справі розрахунків заборгованості станом на 30.06.2019 та 28.10.2020 (а.с. 8-15, 16-17) вбачається, що відповідач витратив кредитні кошти Банку на загальну суму 440 796,55 грн. Дана інформація відображена у стовпчику № 3… Також судом встановлено, що сума внесених [PERSON] коштів на погашення заборгованості за кредитом становить 459 705,46 грн. (із врахуванням 7500 грн., які були зараховані відповідачем після пред`явлення позову). Вказане підтверджується дослідженими судом доказами, що містяться в справі (а.с. 6-17, 52-86, 108-111)». А оскільки даний факт не потребує доказування, відповідно до ст. 82 ЦПК України, вважає, що ним надано достатньо даказів, на підтвердження факту безпідставного набуття АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у розмірі 17 401, 80 грн. У відзиві, наданому відповідачем до суду розмір коштів, що позивач просить стягнути на його користь не оспорюється, проте відповідачем зазначено, що позивач не вживав заходів досудового врегулювання спору, тобто відповідно до п. 1.1.2.1.6. Умов і Правил не звернувся до Банку для розірвання договору у зв`язку з незгодою зі списанням коштів. Згідно Постанови КЦС Верховного Суду від 30.01.2018 року, справа №419/316/15-ц, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.2002 року зазначив, що можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору. Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Отже обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Тобто виписки за картковими рахунками ( по кредитному договору) можуть бути належними доказами за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 , від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц. та у постанові від 17 грудня 2020 року №278/2177/15-ц. Разом з тим, із Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року, справа №671/1933/20, вбачається лише те, що судом було встановлено, що сума внесених [PERSON] коштів на погашення заборгованості за кредитом становить 459 705,46 грн. А отже, судом встановлено лише факт, що [PERSON] вніс на кредитну картку грошову суму у розмірі 459 705, 46 грн. Однак, із наданого Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року, справа №671/1933/20, не вбачається, що вказана сума у розмірі 459 705, 46 грн була повністю стягнута із позивача у рахунок погашення заборгованості, а отже суду не доведено, що АТ КБ «ПриватБанк» набув безпіставно суму коштів 17 401, 80 грн, як різницю між витраченими кредитними коштами та внесеними позивачем. Так, позивачем не надано суду виписку по рахунку за вказаним кредитним договором, відповідно до якої можна було б відстежити рух вказаних коштів та факт безпіставного списання АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у розмірі 17 401, 80 грн. З клопотанням про витребування доказів позивач до суду не звертався. Разом з тим, суд враховує як доказ Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року, справа №671/1933/20, яким підтверджується факт внесення [PERSON] коштів на погашення заборгованості за кредитом становить 459 705,46 грн. Проте, суд не може врахувати твердження позивача, що Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 15.03.2021 року, справа №671/1933/20, підтверджується обставини, що грошова сума у розмірі 17 401, 80 грн була списана відповідачем з рахунку позивача без достатньої на те провової підстави, оскільки даний факт не відповідає дійсності, та спростовується самим змістом рішення. Також, суд бере до уваги те, що відзив відповідача не містить доказів ні на спростування, ні на підтвердження факту списання грошових коштів у розмірі 17 401, 80 грн із рахунку позивача. Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed