Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

В червні 2017 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом,в якому зазначала,що на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.11.2014 р.,в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ,їй на праві власності належить Ѕ частина квартири за адресою: [ADDRESS] ,а також 7/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (до перейменування [ADDRESS] ). На підставі цього ж рішення суду, відповідачу [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина квартири за адресою: [ADDRESS] ,а також 7/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (до перейменування [ADDRESS] частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (до перейменування [ADDRESS] ) є [PERSON] . Між позивачкою та відповідачем [PERSON] з приводу успадкованого майна виник спір,наслідком якого є неприязні відносини та неможливість спільного користування ним,площа частини будинку та квартири,які є спільною частковою власністю сторін,не дозволяє поділити їх в натурі або визначити порядок користування цим майном. Як вказує позивачка,вартість успадкованої частини будинку та квартири є співмірними ,дорівнює близько 250\~000 гривень. У спірному будинку позивачка постійно мешкає з членами сім`ї,іншого житла не має,проте відповідач успадкованим майном не користується та цього житла для власного проживання не потребує. Посилаючись на те,що між нею та відповідачем існує тривалий конфлікт з приводу спірного нерухомого майна, відповідачем вчиняються дії,якими порушуються її права співвласника та унеможливлюється нормальне користування власністю,в позасудовий спосіб неможливо захисти її майнові права,вона вправі отримати у власність окреме нерухоме майно,позивачка з підстав,передбачених ст.16,1278,1279 ЦК України просить суд поділити спадкове майно наступним чином: -виділити їй та визнати за нею право особистої приватної власності в цілому на 14/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (до перейменування [ADDRESS] ),до складу яких входять наступні будівлі та споруди:в житловому будинку літ.А гардеробна 2-5 площею 7,9 кв.м.,кімната 2-6 площею 18,9 кв.м.,в службовій прибудові а1 прихожа 2-2 площею 9,4 кв.м.,1/2 частина сараю літ.Д,1/2 частина паркану -виділити [PERSON] та визнати за ним право особистої приватної власності в цілому на квартиру за адресою: [ADDRESS] стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В заяві про уточнення позовних вимог від 06.11.2019 р.(а.с.99-100 т.2)позивачка вважала,що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ст.356,364 ЦК України,які кореспондуються з приписами ст.1278,1279 ЦК України,на підставі яких просить суд поділити майно,яке належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] і отримане ними в порядку спадкування,наступним чином: -виділити їй та визнати за нею право особистої приватної власності в цілому на 14/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (до перейменування [ADDRESS] ),до складу яких входять наступні будівлі та споруди:в житловому будинку літ.А гардеробна 2-5 площею 7,9 кв.м.,кімната 2-6 площею 18,9 кв.м.,в службовій прибудові а1 прихожа 2-2 площею 9,4 кв.м.,1/2 частина сараю літ.Д,1/2 частина паркану -виділити [PERSON] та визнати за ним право особистої приватної власності в цілому на квартиру за адресою: [ADDRESS] стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 12.06.2017 р. відкрито провадження по цивільній справі та запропоновано відповідачу подати заперечення проти позову з посиланням на докази,якими вони обгрунтовуються(а.с.56 т.1). 29.06.2017 р.до суду відповідачем надані заперечення проти позову,за змістом яких відповідач не визнає позов повністю та зазначає,що частки у спільному майні позивачки та відповідача є рівними,задоволення позову завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника,оскільки позбавить не тільки права власності у житловому будинку,а і права претендувати на частину земельної ділянки площею 95,76 кв.м.,а визначена позивачкою вартість спірного майна не відповідає його дійсній ринковій вартості. Також зауважив,що з боку позивачки з часу відкриття спадщини чинилися перешкоди у документальному оформленні права власності на неї відповідачем,а після ухвалення судового рішення 20.11.2014 р. - у користуванні цією власністю,позивачка не погоджується на пропозиції відповідача щодо визначення порядку користування спірним майном або його продажу з подальшим поділом отриманих коштів,всі її дії спрямовані на отримання переваг у користуванні спільною частковою власністю без урахування законних інтересів відповідача,для чого він підстав не вбачає. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі(а.с.63-66 т.1). У додаткових запереченнях проти позову від 20.09.2017 р.(а.с.77-79 т.1)відповідач зазначає,що позивачкою безпідставно до спірних правовідносин пропонується застосувати норми ст.1278,1279 ЦК України,до складу успадкованої сторонами частини жилого будинку входить не тільки те майно,яке зазначене у позові,а і інші житлові та нежитлові приміщення,вартість спірного майна, визначена позивачкою у позовній заяві,не відповідає дійсній ринковій вартості цього майна. У додаткових запереченнях від 30.10.2017 р.(а.с.228-230 т.1) [PERSON] зазначає,що відповідно до технічного паспорту на успадковану сторонами частину будинку,до складу майна,яке належало [PERSON] у жилому будинку за вказаною вище адресою та пропонується поділити між сторонами, позивачкою безпідставно не включені:у будинку літ.А кімната 2-7 площею 15,1 кв.м.,а також гараж літ.Е,при проведенні оцінки 14/25 часток спірного будинку,вартість цієї частки визначена станом на 18.09.2017 р.у розмірі 494\~287 кв.м.,вартість квартири за згадуваною вище адресою визначена у розмірі 268\~690 гр.,тому посилання позивачки на співмірність вартості успадкованого сторонами майна не відповідає фактичним обставинам справи. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2019 р.,справа передана на розгляд головуючому судді Галущенко Ю.А.(а.с.91 т.2) та призначена до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача адвокат Железняк В.К. підтримав позов з наведених у ньому підстав та просив задовольнити у повному обсязі. Пояснив,що сторони у справі володіють двома успадкованими об`єктами нерухомості,їх частки у власності є рівними,а у жилому будинку існує самочинне будівництво,яке не входить до складу спадщини. Висновком експерта підтверджено,що узаконені споруди у жилому будинку за вартістю дорівнюють вартості 1-кімнатної квартири,співвласниками якої є сторони.Водночас, відповідач вважає,що вартість успадкованої сторонами частини жилого будинку має визначатись з урахуванням самочинного будівництва,яке не входить до складу спадщини,з чим не згодна позивачка,що і є причиною конфлікту між ними. Позивачка не має іншого житла,зареєстрована у спірному будинку з дочкою,через неприязні відносини спільне користування успадкованим майном для сторін неможливо,тому позивачка пропонує відповідачу як компенсацію його права на частку у спільній власності ,якою є 7/25 частин жилого будинку,інше майно,яким є Ѕ частина квартири. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та пояснила,що вона мешкає та планує надалі мешкати у власному будинку,яким відповідач не цікавиться,водночас,вона не зацікавлена у власності на квартиру,тому заявлений позов вважає спрямованим на захист її прав як співвласника,оскільки в інший спосіб поділити спільне майно неможливо. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Жидкова Л.І.,заперечуючи проти позову,зазначили,що з часу відкриття спадщини після смерті матері сторін ,позивачка створила перешкоди у її оформленні відповідачем в нотаріальному порядку,ініціювала судові спори,чинила перешкоди у користуванні спільною власністю після визнання за відповідачем права власності на її частку,намагаючись у такий спосіб заволодіти та користуватись спадщиною без урахування інтересів [PERSON] ,незважаючи на те,що сторони є співвласниками спірного майна у рівних частках. Запропонований позивачкою спосіб поділу спільного майна вважають таким,що не ґрунтується на вимогах закону,не відповідає інтересам відповідача як співвласника,вартість спірного майна,визначена станом на 2018 р.,без огляду експертом об`єктів оцінки,не відповідає його дійсній ринковій вартості на час розгляду справи. Третя особа [PERSON] протягом часу розгляду справи заяв процесуального змісту суду не подавав,в судове засідання не з`явився, з наведених підстав справа розглянута судом за його відсутності . Справа розглянута судом в межах уточнених позовних вимог згідно заяви позивача від 06.11.2019 р.,оскільки заява про уточнення позовних вимог від 21.09.2022 р. подана після початку розгляду справи по суті. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників,дослідивши надані докази у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.11.2014 р.у справі № 336/3602/14-ц визнано за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , право власності за кожним на 7/25 частин жилого будинку за адресою: [ADDRESS] та право власності за кожним на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.33-34 т.1).право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.32 ,217 т.1). В судовому засіданні позивачка повідомила суд про зміну прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » на підставі реєстрації шлюбу у Республіці Польща,проте належних допустимих доказів цього факту суду не надала,обмежившись представленням ксерокопії тексту на іноземній мові на аркуші формату А4,який не може бути прийнятий судом до уваги . Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна. Вимоги позивачки у розумінні статті 364 ЦК України не є виділом в натурі частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності кількох осіб. [PERSON] разом із іншим спадкоємцем отримала відповідну частку у кожному індивідуально визначеному майні, що ввійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] . Звертаючись до суду із позовом, на підставі статті 364 ЦК України, що регулює порядок виділу в натурі частки зі майна, що належить кільком особам на праві спільної часткової власності, позивачка просила виділити належну їй частку у нерухомому майні та припинити спільну часткову власність, а саме: виділити їй відокремлений об`єкт нерухомості із майна, що перебуває у спільній частковій власності, припинити право спільної часткової власності на нього та визнати за нею право особистої приватної власності на 14/25 частин жилого будинку за адресою: [ADDRESS] ,а також припинити право спільної часткової власності на квартиру по [ADDRESS] та визнати за відповідачем право особистої приватної власності на неї. Фактично,відмовляючись від права власності на частку у праві в одному майні, позивачка прагне набути прав на збільшену частку в іншому майні за рахунок частки, яка належить іншому спадкоємцю. Аналіз змісту статей 356, 367, 364 ЦК України свідчить, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. Так, при поділі майно, що знаходиться у спільній частковій власності, розподіляється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. Натомість при виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Вимоги позивачки щодо збільшення своєї частки у праві власності на жилий будинок за рахунок передачі належної їй частки у праві власності на інше нерухоме майно, яке вона успадкувала, іншому співвласнику, є по суті не виділом частки у натурі, а примусовим обміном такими частками, що суперечить вимогам ЦК України, в тому числі положенням статті 364 ЦК України. Отже, враховуючи обставини, встановлені судом у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки у розумінні статті 364 ЦК України вимоги позивача не є виділом в натурі частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності кількох осіб. Доводи представника позивача про те,що такий обмін прямо не заборонений чинним законодавством та має на меті захист прав співвласника нерухомого майна зводяться до власного тлумачення положень статті 364 ЦК України,тому судом до уваги не приймаються. Судом не оцінюються надані сторонами письмові матеріали щодо їх численних звернень до органів поліції з приводу неприязних відносин ,пов`язаних з користуванням спільним майном,оскільки вони не мають правового значення для вирішення цього спору. Позивачем до справи додана копія квитанції від 26.09.2022 р.про внесення на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Запорізькій області грошових коштів в сумі 137\~259 гривень,які підлягають поверненню позивачу,оскільки підстав для їх перебування на цьому рахунку наразі немає. Відповідно до ст. 141 ЦПК\~України,при відмові у задоволенні позову повністю судові витрати позивачу не компенсуються.

Outcome: dismissed