Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму коштів у розмірі 1 190 592,08 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02.08.2012 між ним та третьою особою було укладено договір №1467/64772-840 про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи в іноземній валюті. 20 лютого 2013 року між ним та третьою особою було укладено договір №5446/370-13 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті . 20 лютого 2013 року між ним та третьою особою було укладено договір Договір №5444/6-13 банківського строкового вкладу (депозит) «Класік» на 6 місяців в іноземній валюті. 13 серпня 2013 року між ним та третьою особою було укладено договір Договір №16916/370-13 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті. 03 березня 2014 року між ним та третьою особою було укладено Договір-заяву №300131/15254/370-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті. 03 березня 2014 року між ним та третьою особою було укладено Договір-заяву №300131/15337/370-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті. 03 березня 2014 року між ним та третьою особою було укладено Договір-заяву №300131/15343/370-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті. Відповідно до довідки виданої АТ «Банк «Фінанси та Кредит» №083-1-1-4917/19 від 30.10.2019 року, [PERSON] , включений до реєстру акцептованих вимог на суму 1 190 592, 08 грн. Таким чином, загальний розмір заборгованості складає 1 190 592, 08 грн. В силу положень Закону України «Про захист прав споживачів» позивач, як сторона за договорами депозитів є споживачем фінансових послуг, і у зв`язку з порушенням третьою особою умов, укладених з ним депозитних договорів, не повернув своєчасно йому кошти за вкладами у визначені договорами строки. На думку сторони позивача, невиконання третьої особи своїх зобов`язань щодо повернення коштів, є наслідком того, що відповідачем, як власником істотної участі третьої особи, допущено порушення вимог ч. 1 ст. 35, 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», що стало причиною віднесення банку до категорії проблемних, а через визначені Законом 180 днів - і до категорії неплатоспроможних. Відповідач, який є власником істотної участі третьої особи і її фактичним власником, мав матеріальну спроможність виконати вимоги НБУ, докапіталізувати банк у необхідних розмірах, проте цього не здійснив, у зв`язку з чим спричинив позивачу, як вкладнику матеріальну шкоду у зазначеному вище розмірі. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту порушених прав сторона вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.. 18 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог. 23 лютого 2021 року на адресу суду надійшли пояснення на позовну заяву від третьої особи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2021 року було зупинено провадження у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року було відновлено провадження у справі, призначено до розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити. Третя особа у судове засідання свого представника не направили, повідомлялися судом про дату розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 02 серпня 2012 року між [PERSON] (далі - « [PERSON] », «Позивач», « Вкладник ») та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк/ПАТ «Фінанси та Кредит»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір №1467/64772-840 про відкриття та обслуговування банківського рахунку фізичної особи в іноземній валюті. (далі - Договір 1). Відповідно до вищевказаного договору було відкрито розрахунковий рахунок № [NUMBER] . 20 лютого 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено договір №5446/370-13 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті (далі - «Договір 2»). Згідно з п. 1.1 Договору Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] в сумі 1 000,00 доларів США на термін з 20 лютого 2013 року по 25 лютого 2014 року. Процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 7,00 % процентів річних. На виконання умов Договору 2 Позивачем було внесено грошові кошти у сумі 1 000 дол. США (одна тисяча доларів США), що підтверджується квитанцією від 20 лютого 2013 року. 20 лютого 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір №5444/6-13 банківського строкового вкладу (депозит) «Класік» на 6 місяців в іноземній валюті (далі - «Договір 3»). Згідно з п. 1.1 Договору Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] в сумі 5 000,00 доларів США на термін з 20 лютого 2013 року по 20 серпня 2013 року. Процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 7,00 % процентів річних. На виконання умов Договору 3 Позивачем було внесено грошові кошти у сумі 5 000 дол. США (п?ять тисяч доларів США), що підтверджується квитанцією від 20 лютого 2013 року. 13 серпня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір №16916/370-13 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті (далі - «Договір 4»). Згідно з п. 1.1 Договору Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] в сумі 6 000,00 доларів США на термін з 13 серпня 2013 року по 18 серпня 2014 року. Процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 8,50 % процентів річних. На виконання умов Договору 4 Позивачем було внесено грошові кошти у сумі 6 000 дол. США (шість тисяч доларів США), що підтверджується квитанцією №5 від 13 серпня 2013 року. 03 березня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір-заяву №300131/15254/370-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті (далі - «Договір 5»). Згідно з п. 1 Договору-заяви Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] в сумі 10 000,00 доларів США на термін з 03 березня 2014 року по 08 березня 2015 року. Процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 10,75 % процентів річних. На виконання умов Договору 5 Позивачем було внесено грошові кошти у сумі 10 000 дол. США (десять тисяч доларів США), що підтверджується квитанцією №14 від 03 березня 2014 року. 03 березня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір-заяву №300131/15337/370-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті (далі - «Договір 6»). Згідно з п. 1 Договору-заяви Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок N?2635.5.096210.004 в сумі 10 000,00 доларів США на термін з 03 березня 2014 року по 08 березня 2015 року. Процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 10,60 % процентів річних. На виконання умов Договору 6 Позивачем було внесено грошові кошти у сумі 10 000 дол. США (десять тисяч доларів США), що підтверджується квитанцією №12 від 03 березня 2014 року. 03 березня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір-заяву №300131/15343/370-14 банківського строкового вкладу (депозит) «Стандарт» на 370 днів в іноземній валюті (далі - «Договір 7»). Згідно з п. 1 Договору-заяви Банк приймає грошові кошти Вкладника на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] в сумі 1 462,00 доларів США на термін з 03 березня 2014 року по 08 березня 2015 року. Процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 10,60 % процентів річних. На виконання умов Договору 7 Позивачем було внесено грошові кошти у сумі 1 462, 00 дол. США (одна тисяча чотириста шістдесят два долари США), що підтверджується квитанцією №17 від 03 березня 2014 року. Відповідно до довідки виданої АТ «Банк «Фінанси та Кредит» №083-1-1-4917/19 від 30.10.2019 року, [PERSON] , включений до реєстру акцептованих вимог на суму 1 190 592, 08 грн. На підставі постанови Правління НБУ від 17 вересня 2015р. № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 17 вересня 2015р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПAT «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно із цим рішенням, запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня до 17 грудня 2015р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПAT «Банк «Фінанси та кредит». Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015р. № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації AT «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації третьої особи, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора Чернявській О. С. - з 18 грудня 2015р. до 17 грудня 2017р. включно. Звертаючись до суду позивач наголошував, що йому не повернута вся сума вкладів, і відповіді коли він зможе отримати кошти немає. Як встановлено постановою Верховного Суду по справі № 761/45721/16-ц від 28 вересня 2021р., згідно листа НБУ № 18-0007/54041/БТ від 08 жовтня 2018р. акціонерами третьої особи не забезпечено в установлений термін виконання заходів, передбачених програмою фінансового оздоровлення, щодо збільшення статутного капіталу, підтримки ліквідності Банку за рахунок надходжень від продажу непрофільних активів, дотримання нормативів обов`язкових резервів на кореспондентському рахунку в НБУ та інших економічних нормативів. За результатами перевірок встановлювались факти порушень Банком та його керівниками вимог банківського законодавства та нормативно-правових актів НБУ, а також помилки й недоліки в роботі. За виявлені порушення, помилки й недоліки НБУ пропонувалось застосувати до Банку, відповідно до вимог ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність», адекватні заходи впливу. Як убачається із листа НБУ № 18-0007/54041/БТ від 08 жовтня 2018р., а також наданих звітів перевірок НБУ, нормативи НБУ ігнорувались, а у 2013 - 2014 рр. було встановлено порушення обмежень та здійснено кредитування [PERSON] та [PERSON] . Згідно з інформацією, розміщеною на сайті НБУ, структура власності ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виглядає таким чином, що єдиним опосередкованим власником істотної участі Банку є [PERSON] (відповідач). Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі; розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до зазначених норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункти 82, 83), від 18 березня 2020р. у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.22), від 22 вересня 2020р. у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20, пункт 69)). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», щодо визначення «істотна участь», «ділова репутація», а також положень ч. 2, 3 ст. 14 цього Закону власники істотної участі у банку повинні мати бездоганну ділову репутацію та задовільний фінансовий стан; вимоги щодо такої ділової репутації та фінансового стану встановлюються НБУ. Відповідно до статті 19 цього Закону протягом усього часу, упродовж якого керівники банку та особи, які мають істотну участь у банку, зберігають свій статус або мають істотну участь у банку, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом. Пунктом 2 ч.1 ст. 52 цього Закону особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банк, віднесені до пов`язаних з банком осіб. Таке регулювання встановлене тому, що власники істотної участі в банку можуть здійснювати значний вплив на діяльність банку аж до вирішального як шляхом впливу на призначення керівників банку, так і шляхом безпосереднього впливу на них. Тому частиною четвертою статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку, а частиною п`ятою цієї статті - що пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Частиною шостою статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Отже, власники істотної участі, контролери, інші пов`язані особи можуть своїми діями чи бездіяльністю завдати шкоди банку, у тому числі шляхом здійснення неналежної кадрової політики, шляхом неналежного впливу на керівників банку, шляхом порушення вимог законодавства, зокрема нормативно-правових актів Національного банку України, тощо. При цьому в п. 71 постанови по справі № 761/45721/16-ц, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що відповідно до ч. 6 ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном; якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду. Зазначена норма встановлює солідарну відповідальність пов`язаних з банком осіб перед банком за завдану йому шкоду. Натомість ані солідарна, ані субсидіарна відповідальність пов`язаних з банком осіб за вимогами вкладників та інших кредиторів до банку законом не встановлена. Водночас кредитори боржника можуть мати похідний інтерес у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, у тому числі у стягненні неповернутих боржнику позик, кредитів, збитків, завданих боржнику третіми особами, тощо, якщо несплата цих коштів спричиняє несплату коштів боржником кредитору. Такий інтерес можуть мати й особи, які не є кредиторами, зокрема учасники (акціонери) юридичної особи, якій заподіяні збитки. Цей інтерес полягає у переведенні майна боржника у вигляді його прав вимоги у більш ліквідну форму - грошову. При цьому, однак, кредитори боржника, а також учасники (акціонери) юридичної особи не набувають власних прав вимоги до третіх осіб, винних боржнику, а похідний інтерес кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи боржника полягає у стягненні коштів на користь боржника, юридичної особи, а не на користь кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи. Зазначений похідний інтерес задовольняється через різні правові інститути. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 цієї статті, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 ч. 5 цієї статті 36, під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. З факту неплатоспроможності банку випливає, що майна банку може не вистачити для розрахунку зі всіма кредиторами. За таких умов відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» держава гарантує окремій категорії кредиторів (вкладників, визначення яких наведено у пункті 4 ст. 2 цього Закону) відшкодування коштів за їхніми вкладами. Сума граничного розміру гарантованого державою відшкодування коштів вкладникам становить 200 тисяч гривень. Таке відшкодування спрямоване на захист найбільш вразливої частини кредиторів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 29 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд набуває прав кредитора банку, зокрема, на загальну суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам банку. Стосовно ж решти вимог кредиторів (включаючи вимоги вкладників у сумі понад розмір гарантованого державою відшкодування), з огляду на можливу недостатність коштів неплатоспроможного банку, законодавець вирішує, які саме категорії кредиторів потребують переважного захисту. Для цього встановлюється черговість їх задоволення. Така черговість встановлена ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до пункту 4 зазначеної статті задоволення вимог вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, здійснюється в четверту чергу. Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює задоволення вимог вкладників у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Близькі за змістом висновки викладені в численних постановах Верховного Суду України, Верховного Суду та підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18, пункт 57). Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Відповідно до пунктів 1, 8 частини першої статті 46 цього Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону. Відповідно до п. 1, 5 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи. Отже, на Фонд та уповноважену особу Фонду законом покладені повноваження органів та посадових осіб неплатоспроможного банку, включаючи повноваження заявляти від імені банку будь-які позови до суду, зокрема і позови про відшкодування шкоди. Вчинення Фондом та уповноваженою особою Фонду дій, спрямованих на одержання задоволення вимог банку до боржників банку, зокрема щодо повернення кредитів, стягнення процентів, відшкодування збитків тощо, реалізує і похідний інтерес вкладників та інших кредиторів банку у трансформації майна банку у вигляді прав вимоги у більш ліквідну (грошову) форму з метою подальшого задоволення вимог кредиторів у черговості, встановленій ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Натомість вкладники та інші кредитори банку не мають права вимоги до боржників банку і не можуть розглядатися як особи, яким заподіяно збитки боржниками банку, які не сплатили заборгованість банку, у тому числі за вимогами із заподіяння банку шкоди (зокрема, збитків). Право вимоги до боржників банку, в тому числі про повернення кредитів, стягнення процентів, про відшкодування шкоди, завданої банку (зокрема, збитків), належить банку, а не кредиторам банку, а несплата банку коштів боржниками банку не може розцінюватися як завдання шкоди кредиторам банку. При цьому законом не передбачене повноваження вкладників та інших кредиторів банку звертатися від імені банку з позовними вимогами, зокрема із заподіяння банку шкоди (збитків) до заподіювачів такої шкоди (похідний позов). Таке регулювання пояснюється тим, що повноваженнями звертатися з похідним позовом має наділятися той, хто не тільки має похідний інтерес у позові, а й при цьому має можливість ефективно захищати права позивача. Водночас кредитори банку (зокрема, вкладники) зазвичай не володіють інформацією про господарську діяльність банку, у тому числі про діяльність посадових осіб банку, у зв`язку із чим не в змозі довести ані того, що посадова особа діяла не в найкращих інтересах товариства, ані розмір шкоди, завданої банку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого. Отже, позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, а тому він є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020р. у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019р. у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9)). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції Верховного Суду в постанові від 28 вересня 2021р. по справі № 761/45721/16-ц, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed