Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

Позивач звернувся\~із позовом\~до [PERSON] , третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є співвласником житлового будинку по [ADDRESS] . Іншими співвласниками є [PERSON] та [PERSON] . У даному будинку зареєстрований відповідач, котрий більше 10 років не проживає у цьому житлі. Добровільно знятись із реєстрації відповідач не бажає. Позивач зазначає, що реєстрація відповідача у цьому житлі перешкоджає їй оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, а також вона несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться по [ADDRESS] , у зв`язку із не проживанням у цьому будинку без поважних причин понад один рік. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити повністю та надали пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що зі згоди усіх співвласників будинку він у 2018 зареєструвався у цьому помешканні. [PERSON] є його дружиною, котра є також співвласником цього житла. В серпні 2021 він повідомив усіх співвласників житла, що на деякий час виїжджає на заробітки за межі території України, оскільки не має власного житла і мав намір заробити на житло. В червні 2022 він повернувся в Україну. Оскільки позивач створювала конфлікти, тому він разом із дружиною та дитиною інвалідом з дитинства вимушено змінили місце проживання. Однак не зважаючи на те, що вони проживають за іншою адресою, він не втратив інтерес до спірного житла і має намір повернутись до цього помешкання. У даному будинку залишились його особисті речі. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, в обгрунтування надав пояснення аналогічні тим, що надав відповідач. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є співвласником даного житла і проживала у ньому з народження. [PERSON] є її чоловік. В червні 2021 позивач подала в поліцію безпідставну заяву щодо [PERSON] , маючи намір виселити його з житла. Позивач створювала кофліктні ситуації, а тому вони змінили місце проживання. У даному житлі вони мали власне господарство. Оскільки потрібні були кошти, а тому відповідач у серпні 2021 поїхав на заробітки за кордон. Відповідач має намір проживати там, однак позивач створює конфліктні ситуації за яких не можливо проживати у цьому житлі. Пояснила, що у них є дитина інвалід з дитинства, а тому постійні сварки негативно впливають на стан дитини. Власного житла вони не мають та перебувають на черзі для отримання житла. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач є її зять, який проживав у спірному житлі до серпня 2021 та вів там своє господарство. Вона є також співвласником даного будинку. Оскільки відповідач мав намір заробити кошти, а тому повідомив, що їде на заробітки за кордон та після повернення із-за кордону повернеться у дане житло. У відповідача із позивачем виникали непорозуміння, а тому відповідач із сім`єю вимушено змінив місце проживання. У даному житлі залишились його особисті речі. Відповідач не має свого власного житла. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником житлового будинку по [ADDRESS] . Іншими співвласниками є [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), та [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Із довідки про склад сім`ї від 27.05.2021 вбачається, що у спірному будинку зареєстрований відповідач [PERSON] . Позивач просить визнати відповідача втратившим право користування спірним житлом напідставі ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач не проживає у будинку без поважних причин понад 10 років. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач не проживає у спірному будинку без поважних причин понад один рік. При цьому в судовому засіданні з пояснень відповідача, котрі підтверджуються поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з поважних причин, оскільки у серпні 2021 виїхав за кордон на заробітки, де перебував до червня 2022. Та обставина, що відповідач після повернення із-за кордону з червня 2022 не проживає у спірному будинку, не є доказом того, що він не проживає у цьому житлі без поважних причин, оскільки судом встановлено, що підставою зміни місця проживання відповідача стали неприязні відносини із позивачем, котрі негативно впливають на стан здоров`я його дитини інваліда з дитинства. Однак відповідач має намір там проживати, оскільки не має власного житла і у цьому житлі є його особисті речі. Наведене свідчить про те, що відповідач не втратив інтерес до даного будинку і вважає його своїм житлом. Розглядаючи дану справу суд відповідно до ч. 4 ст.10 ЦПК застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з п.1 ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Згідно з п. 4 ст. 31 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом. У свою чергу, відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно з конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання в право на повагу до житла (див. серед багатьох інших джерел рішення від 13.05.2008 у справі «McCannv. the United Kingdom», п.50) (пп.40, 41 рішення ЄСПЛ від 2.12.2010). У п.36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63). Отже, у справі «Прокопович проти Росії» встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі (незалежно від його правового режиму) є достатньою підставою для того, щоб уважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим утручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. З огляду наведеної практики ЄСПЛ та беручи до уваги, що відповідач на законних підставах вселився у спірне житло, протягом тривалого часу проживав у ньому, власного житла не має, його дружина є співвласницею цього помешкання, він не втратив інтерес до цього житла, оскільки має намір повернутись у дане житло, у цьому помешканні є його особисті речі, а тому суд приходить до висновку, що є достатньою підстав уважати спірне житло належне відповідачу в розумінні ст. 8 Конвенції. Беручи до уваги, що позивач в судовому засіданні не довів обставини не проживання відповідача у спірному житлі без поважних причин понад один рік, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Також суд звертає увагу на ту обставину, що позивач не є одноосібним власником житла. Інші співвласники власники житла [PERSON] , котра є тещею відповідача, а [PERSON] є його дружиною, не ставлять вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування цим житлом. Оскільки дане житло належить на праві спільної сумісної власності, а тому позивач не вправі одноосібно, без згоди інших співвласників будинку, вчиняти дії щодо втрати користування відповідачем житлом, який там проживає зі згоди усіх співвласників будинку.

Outcome: dismissed