Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства реалізації інженерних задач «ТРІЗ» ЛТД (Товариства з обмеженою відповідальністю) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та свої позовні вимоги мотивує тим, що з 02.11.2015 року позивач був працевлаштований на посаді завідувача верстатів з ЧПК на вищезазначеному підприємстві. 07.12.2018 року позивач вирішив звільнитися за власним бажанням та подав відповідну заяву на ім`я керівника відповідача - Товариства реалізації інженерних задач «ТРІЗ» ЛТД (Товариства з обмеженою відповідальністю). Наступного робочого дня, 10.12.2018 року, працівники відповідача та охорона підприємства чинили йому перешкоди у здійсненні його професійних обов`язків та у доступі до його робочого місця, яке він згодом покинув, викликавши поліцію та забравши свої особисті речі, оскільки вважав себе звільненим того ж дня за його заявою. Натомість як позивачу стало відомо пізніше він був звільнений за прогул 10.12.2018 року наказом № 234-к від 28.12.2018 року, копію якого він отримав 02.01.2019 року поштою. Оскільки звільнення на думку позивача було незаконним, просив суд поновити його на посаді та стягнути з Відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на день ухвалення рішення по справі, а також понесені ним судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача Товариства реалізації інженерних задач «ТРІЗ» ЛТД (Товариства з обмеженою відповідальністю) - адвокат Ломака Ю.М. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив повністю та просив суд відмовити у їх задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю. У наданому відзиві та додаткових поясненнях сторона Відповідача зазначає, що дійсно Позивач працював у Відповідача на посаді завідувача бюро верстатів з ЧПК, куди його було призначено з 02.11.2015 року. Позивач 07.12.2018 року подав заяву про звільнення за власним бажанням на ім`я директора Відповідача [PERSON] .. Наступного робочого дня, 10.12.2018 року, Позивач з`явився на своє робоче місце розташоване за адресою: Сумська обл., Тростянецький район, с. Боромля, вул. Харківська, 5 , але порушував трудову дисципліну, не виконував вказівки свого керівництва, всупереч вимогам свого безпосереднього керівника [PERSON]. пішов на територію виробничого цеху Відповідача, розташованого за адресою: Сумська обл., Тростянецький район, с. Боромля, вул. Харківська,13з, звідки його вивела спеціалізована охорона, про що стало відомо керівництву Відповідача. Оскільки робоче місце директора, його заступників та працівників юридичного відділу Відповідача розташовані у м. Суми, а вказані події 10.12.2018 року відбувалися у с. Боромля, Тростянецького району, з м. Суми до м. Боромля виїхали директор [PERSON]. , його перший заступник [PERSON]. , старший юрист [PERSON]. , юрист Васькіна В.В. , з метою врегулювання конфлікту на підприємстві та ознайомлення Позивача з наказом №219-к про звільнення позивача за власним бажанням з 21 грудня 2018 року на підставі його заяви від 07.12.2018 року про звільнення, де зазначалося, що він має відпрацювати передбачені законодавством два тижні. На момент їхнього прибуття, Позивача на робочому місці вже не було, а на місці перебували працівники поліції, яким представником Відповідача були надані пояснення. Після чого комісія у складі працівників відповідача: [PERSON]. , [PERSON]. , Васькіної В.В. та Дачка В.П. , були складені акти від 10.12.2018 року про відсутність позивача на робочому місці, та про неможливість ознайомлення позивача з наказом про його звільнення за власним бажанням. Оскільки Позивач не надав пояснень про причини своєї неявки та самовільно, без відпрацювання встановленого законодавством строку, покинув робоче місце наступного робочого дня після написання заяви про звільнення за власним бажанням, керівництво Відповідача звільнило його з займаної посади за прогул. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 5 жовтня 2021 року прийнято справу до розгляду, призначено судове засідання на 20 жовтня 2021 року. Протокольною ухвалою від 20 жовтня 2021 року відкладено за клопотанням позивача до 1 листопада 2021 року. Протокольною ухвалою від 1 листопада 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 22 листопада 2922 року для виклику свідків. Протокольною ухвалою головуючого від 22 листопада 2021 року відкладено розгляд справи до 9 грудня 2021 року для виклику свідків. Протокольною ухвалою головуючого від 9 грудня 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 30 грудня 2021 року у зв`язку з викликом свідків. Протокольною ухвалою головуючого від 30 грудня 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 19 січня 2022 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 19 січня 2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 3 лютого 2022 року у зв`язку з викликом свідка. Протокольною ухвалою головуючого від 3 лютого 2022 року відкладено за клопотанням відповідача до 10 лютого 2022 року. Протокольною ухвалою головуючого від 10 лютого 2022 року відкладено розгляд справи до 4 березня 2022 року за клопотанням представника позивача. З 24 лютого 2022 року справу знято з розгляду. З 2 травня 2022 року відновлено провадження, призначено справу до розгляду на 12 травня 2022 року. Протокольною ухвалою головуючого від 12 травня 2022 року відкладено розгляд справи до 13 червня 2022 року у зв`язку з неявкою представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 13 червня 2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 5 липня 2022 року для допиту свідка. Протокольною ухвалою головуючого від 5 липня 2022 року відкладено розгляд справи до 2 серпня 2022 року у зв`язку із зайнятістю свідка, Протокольною ухвалою головуючого від 2 серпня 2022 року відкладено розгляд справи до 9 вересня 2022 року у зв`язку із закінченням відведеного процесуального часу. Протокольною ухвалою головуючого від 9 вересня 2022 року оголошено перерву в судовому засіданні до 27 вересня 2022 року. Протокольною ухвалою головуючого від 27 вересня 2022 року відкладено розгляд справи до 13 жовтня 2022 року за клопотанням представника відповідача. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю, з наступних підстав: Судом встановлено, що 02.11.2015 року позивача прийнято на роботу до відповідача на посаду завідувача бюро верстатів з ЧПК, за його заявою (а.с. 108 т.1). Відповідно до зазначеної заяви Позивач був ознайомлений та погоджувався з Колективним договором та діючими на підприємстві внутрішнім розпорядком. Між сторонами 02.11.2015 року було укладено трудовий договір (а. с. 7-9 т.1), згідно якого позивач приймається на роботу за вказаною посадою та зобов`язується виконувати роботу відповідно до отриманих кваліфікаційних вимог, що пред`являються до посади, яку він обіймає, з підляганням правилам внутрішнього трудового розпорядку, внутрішньо-об`єктовому та пропускному режиму, а у випадку невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених договором, несе відповідальність згідно чинного законодавства. Згідно з пунктами 3.1, 3.4 Правил внутрішнього трудового розпорядку «ТРІЗ» ЛТД ТОВ, що є додатком до колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом «ТРІЗ» ЛТД ТОВ, прийнятого на загальних зборах трудового колективу 01 лютого 2007 року, з якими позивач ознайомлений під час подання заяви про прийняття на роботу, для всіх категорій працівників, за винятком охорони, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, підприємство працює в одну зміну за таким графіком роботи: початок роботи - 7:30 год, перерва на обід - 12:00 - 13:00 год, завершення роботи - 16:30 год, вихідні дні - субота і неділя; початком роботи вважається час, коли працівник безпосередньо приступає до виконання своєї роботи, а закінченням роботи вважається час, коли працівник фактично закінчив роботу (т. 1 а. с. 105-108). 07.12.2018 року Позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням на ім`я директора Відповідача [PERSON] (а.с. 13 т.1). 10.12.2018 року було видано наказ №219-К про звільнення [PERSON] з посади завідувача бюро верстатів з ЧПК 21.12.2018 року за власним бажанням на підставі його заяви від 07.12.2018 року (а. с. 145 т.1). 10.12.2018 року комісією у складі працівників «ТРІЗ» ЛТД ТОВ заступника директора [PERSON]. , начальника цеху Дачка В.П., старшого юриста [PERSON]. , юриста Васькіної В.В. було складено акт про те, що станом на 11 год. 30 хв. 10.12.2018 року завідуючий бюро верстатів з ЧПК [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці (а. с. 111 т.1). 10.12.2018 року комісією у складі працівників «ТРІЗ» ЛТД ТОВ заступника директора [PERSON]., інспектора з кадрів Бровенко Н.В. , старшого юриста [PERSON]., юриста Васькіної В.В. було складено акт про неможливість ознайомлення з наказом про звільнення завідуючого бюро верстатів з ЧПК [PERSON] з наказом про звільнення за власним бажанням у зв`язку з його відсутністю на робочому місці. (а. с. 146 т.1). 11.12.2018 року відповідачем було видано наказ №222-к «Про надання працівником письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі», за яким [PERSON] зобов`язували надати пояснення про причини його відсутності на робочому місці 10.12.2018 року з 11 год. 30 хв., та попереджали, що в разі відсутності без поважних причин, його дії буде кваліфіковано як прогул (а. с.132 т.1). Зазначений наказ №222-к було направлено Позивачу поштою з описом вкладення 11.12.2018 року (а. с. 133 т.1), а отримано Позивачем зазначене відправлення, відповідно до Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 22.12.2018 року (а. с. 134 т.1). 21.12.2018 року відповідачем було видано наказ №226-к «Про скасування наказу від 10.12.2018 року №219-К про звільнення з роботи [PERSON] », за яким скасовувався наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням, оскільки він самовільно покинув своє робоче місце 10.12.2018 року та не відпрацював встановлений законодавством строк. (а. с. 148 т.1). 28.12.2018 року відповідачем на підставі доповідної записки головного технолога [PERSON]. , керівника IT- відділу Сударенка О.Г., актів про відсутність працівника на робочому місці 10.12.2018 року, доповідної записки заступника директора [PERSON]. , відповідачем видано наказ № 234-к про звільнення позивача згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 10 грудня 2018 року. (а.с. 140 т.1). 10 -11 січня 2019 року проведено інспекційне відвідування відповідача інспектором праці Управління Держпраці у Чернігівській області, під час якого перевірено в числі інших питання законності звільнення позивача та за результатами перевірки складено відповідний Акт, за яким порушень діючого законодавства не виявлено. (а. с. 150-156 т.1). Свідок [PERSON] суду пояснив, що працював з 2015 року по 2019 рік працював на підприємстві Відповідача разом з [PERSON] в одному кабінеті. Обмеження пересування позивача по території не було. В останній день позивача вивели з території, де знаходилися верстати. Безпосередньо свідок присутнім не був, приїхав, коли з [PERSON] спілкувалася поліція. При свідкові позивач не намагався потрапити до приміщення, в присутності поліцейських зайшов забрав особисті речі, ніхто йому в цьому не перешкоджав. Свідок звільнився за власним бажанням через 4 дні після позивача. Останній після конфлікту на роботу не приходив. Свідок [PERSON] пояснив, що з 2010 року працює дільничним в м. Боромля. Наприкінці 2018 року взимку прийшло повідомлення про порушення трудових прав, позивач пояснив, що його вигнали з робочого місця. Керівник підприємства повідомив, що позивач написав заяву про звільнення, позивач цього не заперечував. Вони з позивачем знаходились на території підприємства, перешкод ніхто не чинив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що працює на підприємстві Відповідача на посаді головного технолога, а [PERSON] перебував у його безпосередньому підпорядкуванні на підприємстві, робоче місце позивача було в окремому приміщенні. Позивач та свідок працювали в суміжних кабінетах. Основне місце роботи [PERSON] був кабінет, але вони мали доступ і до виробництва в цеху. Про звільнення чув від самого позивача, візу на заяві не ставив. 10.12.2018 року [PERSON] прийшов на робоче місце з дільничним. У зв`язку з тим, що була перевірка, керівник попросив на цей час не з`являтися на виробничій площі. Свідок всіх про це попередив. По відеоспостереженню побачив, що [PERSON] не послухав, та пройшов на ділянку термообробки. Коли йшов до цеху в руках позивач мав згорток паперу. В день, коли [PERSON] забрав речі, свідок надав доповідну про відсутність позивача на робочому місці. Свідок [PERSON]. суду пояснила, що працює на підприємстві Відповідача на посаді заступника директора. Позивач в 2018 році надав заяву про звільнення, разом з ним ще 2 працівники подали такі заяви. Наступного дня після подачі заяви позивач з`явився на іншій ділянці під час проведення перевірки інспекції з охорони праці. Перебував на ділянці термообробки з плакатом «Здесь убивают людей», на що йому зробили зауваження, просили покинути територію. Заступник директора по охороні праці зателефонував свідку і вона дала вказівку вивести позивача за територію підприємства. Потім [PERSON] викликав поліцію. На заяві про звільнення стояла віза з відпрацюванням 2 тижнів, однак позивач на роботі не з`являвся, та був звільнений за прогул. З позивачем у свідка конфлікту з виробничих питань не було. Робоче місце позивача - бюро верстатів з ЧПК, обладнане столом, комп`ютером за адресою: [ADDRESS] .Згідно Інструкції та Правил внутрішнього трудового розпорядку він мав знаходитися на робочому місці. Електронну пошту позивачу відключили за вказівкою свідка, з метою перешкоджанню витоку конфіденційної інформації. [PERSON] мав можливість працювати локально на комп`ютері. Свідок [PERSON]. пояснив, що станом на грудень 2018 року працював начальником юридичного відділу в товаристві. Позивач в перших числах грудня подав заяву на звільнення за власним бажанням. У позивача робоче місце визначено по вул. Харківська, буд. 5 в с. Боромля , Друга дільниця товариства знаходиться на Харківська, 13 с. Боромля. 10 грудня 2018 року стало відомо, що позивач прийшов на другу ділянку на Харківську, 13 , на той час там проводилася перевірка з питань охорони праці. Позивач конфліктував, тому охорона його вивела за межі дільниці. [PERSON] викликав поліцію, говорив, що його не допускають до робочого місця. Однак, за адресою: м. Боромля, вул. Харківська, 5 він був відсутній про що складений акт, який був направлений позивачу. З 10 грудня до кінця грудня позивач не з`являвся на роботу, наказ про звільнення за власним бажанням було скасовано. На дільниці за робочим місцем позивача охорона відсутня, а не допускали його до дільниці на Харківській,13, тому жодних перешкод в допуску до робочого місця не було. Свідку не відомо, щоб хтось забороняв позивачу працювати на території. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з пунктом 4 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника або з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно із статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України однією з підстав розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (звільнення працівника) є прогул (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до усталеної судової практики, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 308/12855/19 (провадження № 61-3130св21). Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 358/1570/16-ц, на яку посилається позивач у касаційній скарзі. Позивач, обгрунтовуючи свою позицію, пояснив, що вважав себе звільненим з роботи з 10 грудня 2018 року. Доказів на підтвердження звільнення позивача з 10 грудня 2018 року суду не надано. Жодний з допитаних судом свідків вказану обставину не підтвердив, письмові докази вказаного факту відсутні. Суд критично відноситься до позиції позивача, оскільки він, вважаючи себе звільненим за власним бажанням, не вжив заходів до отримання своєї трудової книжки. Суд вважає, що позивач, реалізувавши своє волевиявлення про звільнення за ст. 38 КЗпП України, розумів, що повинен відпрацювати з 10 грудня 2018 року по 28 грудня 2018 року. Наявність конфліктної ситуації щодо виведення позивача з території виробничого приміщення не скасовувала обов`язку позивача щодо відпрацювання двох тижнів, передбачених КЗпП України. 10 грудня 2018 року був виданий наказ про звільнення [PERSON] з 21 грудня 2018 року, тобто включаючи відпрацювання. Позивач, подаючи заяву про звільнення, прибув в п`ятницю до офісу відповідача в м. Суми, а наступного робочого дня - понеділка, прибув до офісного приміщення в м. Боромля, в якому знаходиться закріплений за позивачем робочий стіл та відповідна комп`ютерна техніка. Вищевикладене свідчить про те, що подаючи заяву про звільнення позивач розумів, що має відпрацювати 2 тижні, та саме з цією метою приїхав в смт. Боромля на своє робоче місце. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження домовленості сторін про звільнення позивача саме з 10 грудня 2018 року, відсутні дані про те, що [PERSON] просив його звільнити в день подання заяви. Натомість наявний наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням з 21 грудня 2018 року. В процесі слухання справи встановлено відсутність позивача на робочому місці з 10 по 21 грудня 2018 року, у зв`язку з чим останній був звільнений з роботи за прогул. Доказів поважності неявки на роботу надано не було. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

Outcome: dismissed