Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

21 квітня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 13 серпня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілем «Volkswagen Polo» д.н.з. [NUMBER] , власником якого є позивач та автомобілем, який був під керуванням відповідача [PERSON] . Відповідно до постанови суду, винним у скоєній ДТП було визнано [PERSON] . Вартість відновлюваного ремонту автомобіля позивача склала 137 430, 27 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована на момент ДТП, МТСБУ виплатила позивачу страхове відшкодування у розмірі 100 000, 00 грн. Позивач звертається до суду із проханням стягнути із відповідача частину вартості відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля, що становить 37 430,27 грн та моральну шкоду в розмірі 12000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2021 року цивільну справу № 753/8650/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 05 травня 2021 року. Ухвалою суду від 23 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 12 серпня 2021 року. 10 серпня 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Судове засідання 12 серпня 2021 року було відкладено за клопотанням представника відповідача на 20 жовтня 2021 року. Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року зустрічну позовну заяву було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди та об`єднано в одне провадження. Вирішено перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі на 07 грудня 2021 року на 12:00 год. 23 жовтня 2021 року до суду від позивачки надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивачка просила стягнути з відповідача майнову шуоду в розмірі 24430,27 грн, оскільки її автомобіль 1 вересня 2020 року було реалізовано за 13000 грн. Підготовчі засідання призначені на 07 грудня 2022 року та 10 лютого 2022 року були відкладені. Підготовче засідання призначене на 23 березня 2022 року не відбулось оскільки, відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом підготовче засідання було призначено на 22 червня 2022 року на 12:00 год. Ухвалою суду від 22 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 11 серпня 2022 року. Судове засідання 11 серпня 2022 року було відкладено на 3 жовтня 2022 року за клопотанням представника відповідача. У судовому засіданні 3 жовтня 2022 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити їх з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог. Вказав, що в діях позивачки відсутнє порушення ПДР України, її вина не встановлена судовими рішеннями, протокол щодо порушення нею ПДР України не складався. Висновок експерта від 31 жовтня 2019 року був предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій під час розгляду адміністративного протоколу, складеного відносно відповідача та є недостовірним, оскільки експертом невірно визначені числові показники, що були покладені в основу дослідження і вказане було, зокрема, встановлено судом апеляційної інстанції. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти первісного позову, просив у його задоволенні відмовити, вказав, що вина у ДТП, що мала місце 13 серпня 2019 року була як у позивача так і у відповідача, а тому відповідач не має сплачувати позивачу заявлену суму майнової шкоди, як наслідок і моральної. Просив суд задовольнити зустрічний позов. З підстав, які викладені в ньому та з урахуванням висновку експерта від 31 жовтня 2019 року. Крім того, просив суд врахувати, що відсутність протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно позивачки, не позбавляє суд встановити її вину у цьому судовому процесі. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 13 серпня 2019 року приблизно о 09 год. 35 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «BMW X3» д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по Бориспільському шосе (20 км) в м. Києві, в порушення вимог п.12.1 ПДР України, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, у зв`язку з чим скоїв наїзд на автомобіль «Volkswagen Polo» д.н.з. [NUMBER] , який від удару відкинуло на автомобіль «Chevrolet Aveo» д.н.з. [NUMBER] , що призвело до пошкодження всіх трьох зазначених транспортних засобів. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року встановлено вину у вказаній ДТП [PERSON] , тобто наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та провадження у справі закрито, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року апеляційну скаргу захисника Баховського М.М. в інтересах [PERSON] залишено без задоволення, постанову судді Дарницького районного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року, про закриття провадження у справі стосовно [PERSON] , якого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, залишено без змін. У відповідності з частини четвертої, шостої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати свою відповідальність. В силу статті 5 зазначеного вище Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , автомобіль «Volkswagen Polo» д.н.з. [NUMBER] на праві власності зареєстрований за позивачем [PERSON] (а.с.55, т, 1). Згідно із звітом про оцінку транспортного засобу від 4 вересня 2019 року № 7531/08/19 «Volkswagen Polo» д.н.з. [NUMBER] , вартість об`єкту оцінки на момент пошкодження становить 137430,27 грн, КТЗ відновленню не підлягає, вартість відновлювального ремонту не визначалась (а.с. 19-50). Згідно із підпунктом «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП не була у встановлено законом порядку застрахована, позивачка звернулась із відповідною заявою щодо виплати страхового відшкодування до МТСБУ. За результатами розгляду вказаної заяви МТСБУ виплатило на користь позивачки страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн (а.с. 53, т.1). Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно з пунктом 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу. Відповідно до пункту 2.4 зазначеної Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Згідно з пунктом 2.3 Методики фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану колісного транспортного засобу унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості колісного транспортного засобу, що виникає в процесі його експлуатації. Тому при визначені розміру страхового відшкодування страховик зобов`язаний врахувати коефіцієнт фізичного зносу, у зв`язку із чим страховик обмежений щодо виплати розміру страхового відшкодування, зокрема, вирахуванням коефіцієнту фізичного зносу та франшизи. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У даному випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі №6-691цс15 зроблено висновок проте, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої незважаючи на те, що збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Аналогічні висновки, викладеного Верховним судом у постановах від 14.02.2018 у справі №754/1114/15-ц, від 13.06.2019у справі №370/2787/18, від 30.10.2019 у справі №753/4696/16-ц, від 21.02.2020 у справі №755/5374/18, та від 22.04.2020 у справі №756/2632/17. Отже, зважаючи на вищевикладені обставини, позивач правомірно звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, оскільки у нього виникло право на відшкодування шкоди, а саме різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно із листом ГСЦ МВС у Дніпропетровській області від 12 серпня 2021 року автомобіль «Volkswagen Polo» д.н.з. [NUMBER] перереєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 1 вересня 2020 року. Згідно ЄДР ТЗ вартість реалізованого автомобіля склала 13000 грн ( а.с. 231 т.1). Таким чином, враховуючи суму фактично завданої шкоди в розмірі 137430,27 грн, суму страхового відшкодування, виплаченого МТСБУ в розмірі 100 000 грн, а також вартість реалізованого автомобіль «Volkswagen Polo» д.н.з. [NUMBER] за договором купівлі-продажу від 1 вересня 2020 року - 13000 грн з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 24430,27 грн (різниця від суми фактичної шкоди та виплачених/отриманих позивачкою коштів). Суд, зазначає, що відповідач у справі не оспорював вірність визначення розміру фактичної шкоди, завданої транспортному засобу позивача, звіт, яким було визначено вказаний розмір шкоди. Крім того, відповідачем не надано ґрунтовних заперечень, із відповідними доказами, щодо неналежності такого звіту, жодна із сторін не просила суд призначити експертизу, яка б підтвердила чи спростувала звіт. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної винуватцем ДТП у розмірі 12000 грн., суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року № 761/14285/16 «участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до душевних страждань». Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди. З урахуванням наведених положень норм чинного законодавства та встановлених судом обставин, суд вважає, що позивачу дійсно завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку зі знищенням транспортного засобу, і грошовий вираз такої шкоди має бути стягнутий з відповідача, як особи що несе відповідальність за завдання шкоди винуватцем ДТП. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Поряд з цим ставлячи вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 12000 грн, позивач та його представник не обґрунтували належним чином розмір заявленої моральної шкоди та не надали суду доказів завдання моральної шкоди саме в розмірі 12000 грн, вказавши, що такий розмір шкоди відповідає принципу розумності та справедливості. Отже, враховуючи докази та обґрунтування, подані позивачем щодо заявленого розміру моральної шкоди, зважаючи на те, пошкоджений автомобіль є її власністю, з огляду на те, що дорожньо -транспортна пригода як подія сама по собі та пошкодження майна завдає душевних страждань власнику такого транспортного засобу, враховуючи те, що відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу № 7531/08/19 вказаний автомобіль не підлягає відновленню, суд приходить до висновку, що вимога позивача про відшкодування відповідачем моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в розмірі 4000 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено, що адвокатом Конюшком Д.Б. надано суду докази щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн: договір про надання правової допомоги від 18 вересня 2019 року № 18/09/19-ЮН/ІL-17.2, підписаний адвокатом та позивачкою [PERSON] , акт виконаних робіт № 1 до договору про надання правової допомоги від 18 вересня 2019 року № 18/09/19-ЮН/ІL-17.2 від 26 квітня 2021 року, відповідно до якого визначено перелік послуг, що надавався позивачці та їх вартість, з урахуванням вартості 1 год роботи адвоката, вказаний акт підписаний адвокатом та позивачкою, копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 26 квітня 2021 року, відповідно до якого позивачка перерахувала адвокату Конюшко Д,Б. 9000 грн на підставі договору про надання правової допомоги від 18 вересня 2019 року № 18/09/19-ЮН/ІL-17.2. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правничу допомогу. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю за їх необґрунтованістю, та як наслідок відмовити у задоволені вимог про стягнення витрат на правничу допомогу. Заяв щодо не співмірності заявлених вимог на правничу допомогу, а також заяв про зменшення витрат на правову допомогу ним суду не подавалось. Отже, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, та зважаючи на часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, суд дійшов до висновку про те, що вимога про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 7023,63 грн. Стосовно вимог за зустрічним позовом, суд зазначає таке. У позовних вимог [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] вартість відновлювального ремонту пошкодженого під час ДТП автомобіля «BMW X3» д.н.з. [NUMBER] у розмірі 324318, 27 грн, обґрунтовуючи це тим, що за висновком експертного автотехнічного, транспортно-трасологічного та комп`ютерно-технічного дослідження від 31 жовтня 2019 року встановлено одноособову вину [PERSON] у ДТП, яка мала місце 13 серпня 2019 року. При цьому, позивач за зустрічним позовом зазначає, що оскільки в постанові апеляційного суду від 30 січня 2020 року вказано на те, що ця постанова не є приюдиційною при вирішення питання про винуватість в ДТП іншого учасника пригоди, просив суд фактично встановити вину відповідача за зустрічним позовом [PERSON] у ДТП, що мала місце 13 серпня 2019 року та, відповідно, стягнути з неї повну вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «BMW X3» д.н.з. [NUMBER] . Представник відповідача заперечував проти зустрічного позову, надав відзив, в якому виклав відповідне обґрунтування, вказав, що зазначений позивачем висновок експертного дослідження є недостовірним, оскільки судовим експертом в основу дослідження були покладені невірно визначені числові показники, що зокрема було встановлено судом апеляційної інстанції, що в свою чергу зумовили складання недостовірного висновку. Встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] досліджувався висновок експертного автотехнічного, транспортно-трасологічного та комп`ютерно-технічного дослідження від 31 жовтня 2019 року. Зокрема в постанові суду зазначено, що «при оцінці дій водія [PERSON] на відповідність вимогам п.12.1 ПДР України, суд не може взяти до уваги висновок № 4-10/19 експертного автотехнічного, транспортно-трасологічного та компютерно-технічного дослідження по факту ДТП за участю автомобілів BMW-X3 [NUMBER] , VW-Polo [NUMBER] та Chevrolet-Aveo [NUMBER] , оскільки зазначене експертне дослідження не підтверджує відсутність в діях [PERSON] невідповідностей вимогам ПДР України, та на вирішення експерту не ставилось питання щодо наявності або відсутності у водія автомобіля "BMW" технічної можливості уникнення зіткнення з перешкодою у виді автомобіля «Volkswagen Polo», та відповідно експертом це питання не досліджувалось, так само як і не досліджувалось чи дотримався водій автомобіля "BMW" вимог ПДР України, зважаючи, що вказаним експертним дослідженням констатовано, що водій автомобіля "BMW" повинен був керуватись вимогами п.п. 2.3б, 9.2, 9.4, 12.6г та 13.1 ПДР України. Крім того, у висновках вказаної експертизи не зазначено, дії кого з водіїв перебували в причинно-наслідковому зв`язку із виниклою ДТП, Отже, у висновку вищевказаної експертизи зазначено, що аварійна дорожня ситуація була створена діями водія автомобіля «Volkswagen Polo» [PERSON] . Проте висновком не вирішено питання про наявність або відсутність у [PERSON] технічної можливості уникнення зіткнення з автомобілем «Volkswagen Polo». При цьому, в судовому засіданні потерпіла [PERSON] зазначила, що бачила, що автомобіль «BMW», який рухався зі значною швидкістю, та, не гальмуючи, здійснив наїзд на задню частину її автомобіля «Volkswagen Polo». Крім того, в судовому засіданні було досліджено наданий потерпілим [PERSON] відеозапис з відеореєстратора автомобіля «Chevrolet Aveo» д.н.з. [NUMBER] на якому зафіксований момент зіткнення автомобіля «BMW» з автомобілем «Volkswagen» та з якого вбачається, що водій автомобіля «BMW» не вживав жодних заходів щодо зниження швидкості руху чи безпечного об`їзду перешкоди. Також видно, що від удару автомобіль «Volkswagen» відкинуло у бік. Таким чином, судом встановлено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] , які виразились в порушенні водієм вимог п. 12.1 ПДР України, та виниклою ДТП.». Суд також зазначає, що як вбачається із вказаної вище постанови, [PERSON] була допитана у судовому засіданні як свідок та вказала, що «вранці 13.08.2019 року вона рухалась на автомобілі «Volkswagen Polo» д.н.з. [NUMBER] по Бориспільському шосе, з м. Бориспіль у напрямку м. Києва, в третій смузі руху з права. Під час руху автомобіль зупинився (заглох), вона включила аварійний сигнал. Пасажирів, яких вона підвозила, забрав інший автомобіль. Вона виставила знак аварійної зупинки, однак його знесло з дороги, у зв`язку з цим вона дістала з автомобіля всі яскраві речі та розкидала їх по дорозі та обочині. У момент ДТП вона знаходилась на обочині та бачила, як автомобіль «BMW» на великій швидкості в`їхав у задню частину її автомобіля, не знижуючи швидкості руху та як від удару її автомобіль відкинуло на транспортний засіб «Chevrolet Aveo». Зазначила, що за 15 хвилин до наїзду [PERSON] на її автомобіль, транспортний засіб «Toyota Sequoia» також здійснив незначне зіткнення з її автомобілем, однак не завдав значних пошкоджень, а тому до водія у неї не має жодних претензій». Також судом був допитаний як свідок потерпілий [PERSON] , який у судовому засіданні пояснив, що «13.08.2019 року приблизно о 09 год. 35 хв. він рухався на автомобілі «Chevrolet Aveo» д.н.з. [NUMBER] по Бориспільському шосе в напрямку м. Києва у лівому ряді. У третій смузі руху стояв автомобіль «Volkswagen», у який не знижуючи швидкість руху в`їхав автомобіль «BMW». Від удару автомобіль «Volkswagen» здійснив зіткнення з його автомобілем «Chevrolet Aveo». Зазначив, що аварійного знаку він не бачив, однак під час зіткнення у автомобіля «Volkswagen» був включений аварійний світловий сигнал». Суд зауважує, що вказана постанова суду була предметом перегляду судом апеляційної інстанції, яка, в свою чергу у постанові суду від 30 січня 2020 року зазначила: «висновок експерта № 4-10/19 від 31 жовтня 2019 року не є беззаперечним доказом невинуватості [PERSON] , оскільки на вирішення експерта не поставлено питання про технічну можливість [PERSON] уникнути ДТП за умови виконання ним вимог п. 12.1 ПДР України. Так, п. 12. 1 ПДР України передбачено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з відеореєстраторів, відповідно до яких вбачається, що час, який наявний у водія [PERSON] , з моменту коли невстановлений автомобіль, який рухається попереду його автомобіля, перелаштувався у сусідню смугу та відкривається видимість на нерухомий автомобіль «Volkswagen Polo» до моменту зіткнення становить 6 секунд. В той же час вбачається, що будь яких дій для здійснення гальмування, водій автомобіля «BMW X3» [PERSON] не вчиняє, лише безпосередньо перед зіткненням на його автомобілі вмикається світло задніх фар. При цьому, як вказано у висновку експерта № 4-10/19 від 31 жовтня 2019 року та не оспорюється учасниками справи, час, який був необхідний водієві [PERSON] для здійснення повної зупинки транспортного засобу становить 5,6 -5,9 секунди. З огляду на викладене, судом вірно зроблено висновок, про порушення водієм [PERSON] п. 12.1 ПДР України». Отже, як судом першої так і апеляційної інстанціями було надано відповідну оцінку висновку експерта № 4-10/19 від 31 жовтня 2019 року та суди дійшли висновку про наявність в діях [PERSON] порушення пункту 12.1 ПДР України. При цьому судами було вказано, що на вирішення експерта не поставлено питання про технічну можливість [PERSON] уникнути ДТП за умови виконання ним вимог п. 12.1 ПДР України. Звертаючись із зустрічним позовом до суду, [PERSON] свої вимоги обґрунтовує виключно вказаним вище висновком експерта та не надає суду будь-яких інших доказів на встановлення наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] , які виразились в порушенні водієм вимог ПДР України, та виниклою ДТП. Зауваження позивача за зустрічним позовом, що [PERSON] як власником джерела підвищеної небезпеки було створено дорожню обстановку, за якої на полосі руху нею був залишений транспортний засіб, що створило загрозу вчинення ДТП, а також те, що остання не вжила жодних дій для того, щоб інші учасники руху побачили її нерухомий транспортний засіб, суд оцінює критично, з огляду на те, що як вбачається з постанови Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2019 року, що [PERSON] допитана як свідок вказала, що під час руху її автомобіль зупинився (заглох), вона включила аварійний сигнал. В свою чергу, допитаний як свідок потерпілий [PERSON] вказав, що аварійного знаку він не бачив, однак під час зіткнення у автомобіля «Volkswagen» був включений аварійний світловий сигнал. Представником позивача за зустрічним позовом у судових засіданнях, а також у зустрічній позовній заяві жодними належними, достатніми та допустимими доказами не спростовано вказане вище, як і не надано доказів вини [PERSON] в ДТП, що мала місце 13 серпня 2019 року, окрім усних та письмових пояснень. Також представник позивача зазначив у судовому засіданні, що йому невідомо, чому позивач за зустрічним позовом, після прийняття постанови Київським апеляційним судом від 30 січня 2020 року не звертався до працівників поліції для складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за порушення ПДР України, що призвели до ДТП, яке мало місце 13 серпня 2019 року, а також не подавав цивільного позову про відшкодування шкоди до моменту поки [PERSON] не звернулась із позовом до нього. Крім того, суд вважає за необхідне вказати, що висновок від 3 серпня 2021 року № 0608/21 по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ «BMW X3» д.н.з. [NUMBER] , був складений через 2 роки після ДТП, а у судових засіданнях представник позивача неодноразово зазначав про те, що [PERSON] продав вказаний транспортний засіб, у зв`язку з чим просив неодноразово про відкладення розгляду справи для подання заяви про зменшення позовних вимог, в той же час у судовому засіданні 3 жовтня 2022 року вказав, що немає зв`язку із позивачем за зустрічним позовом та не має доказів щодо продажу транспортного засобу. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтями 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із статтею 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, з огляду на обґрунтування заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а позовна заява підлягає частковому задоволенню, поряд з цим під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача за зустрічним позовом щодо заявлених вимог до відповідача, з підстав, викладених у мотивувальній частині рішення суду, зустрічні позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню. Як наслідок, не підлягає задоволенню вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 6000 грн за проведену товарознавчу експертизу. Судові витрати за первісним позовом, відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: partial