Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

Позивачка 28.07.2021 р. звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно. Після збільшення позовних вимог 07.04.2022 р. просила: 1)визнати спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску, VIN-код [NUMBER] ; 2)стягнути з відповідача на її користь у порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля у розмірі 91028,88 грн.; 3)визнати спільною сумісною власністю подружжя садовий будинок, що складається з житлового будинку А загальною площею 24,3 кв.м, колодязя 1, та домоволодіння, яке складається з житлового будинку А загальною площею 179,0 кв.м житловою площею 84,9 кв.м, сараю Б загальною площею 29,7 кв.м, колодязя №, воріт 1 загальною площею 7,5 кв.м, огорожі 2 загальною площею 43,7 кв.м, які знаходяться на земельній ділянці площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625881101:01:001:0179 за адресою: [ADDRESS] ; 4)визнати за нею право власності на Ѕ частину садового будинку та Ѕ частину домоволодіння, які знаходяться по [ADDRESS] , які знаходяться на земельній ділянці площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625881101:01:001:0179; 5)визнати за нею право власності на Ѕ частину присадибної земельної ділянки площею 0,0525 га з кадастровим номером 2625881101:01:001:0179 по [ADDRESS] 6)стягнути з відповідача судові витрати. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20.03.2003 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2019 р. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу матір відповідача [PERSON] подарувала йому за договором дарування від 29.11.2005 р. земельну ділянку площею 0,055 га для ведення індивідуального садівництва і городництва, яка розташована у СТ «Промінь» на території Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області. На підставі договору дарування відповідач 18.09.2006 р. отримав державний акт серії ЯГ № 310293 на право власності на земельну ділянку площею 0,0550 га для ведення садівництва з кадастровим номером 2625881101:01:001:0137, яка розташована по [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці подружжям зведено садовий будинок загальною площею 24,3 кв.м з колодязем, право власності на це нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 16.07.2007 р., зареєстровано за відповідачем Івано-Франківським ОБТІ 16.07.2007 р. Відповідно до висновку відділу архітектури та містобудування Тисменицької РДА Івано-Франківської області від 25.12.2006 р. відповідачу надано дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 12.10.2007 р. відповідачу видано державний акт серії ЯД № 843925 від 04.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0525 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спорудз кадастровим номером 2625881101:01:001:0179, яка розташована по [ADDRESS] . Право власності відповідача на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.01.2021 р. Після зміни цільового призначення земельної ділянки на ім'я відповідача на підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 04.12.2007 р. про надання дозволу на будівництво житлового будинку розроблено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки реєстраційний № 02-1/106 від 08.02.2008 р. Подружжям за спільні кошти зведено домоволодіння по [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку А загальною площею 179,0 кв.м житловою площею 84,9 кв.м, сараю Б загальною площею 29,7 кв.м, колодязя №, воріт 1 загальною площею 7,5 кв.м, огорожі 2 загальною площею 43,7 кв.м. Право власності на побудоване ними під час шлюбу домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 14.07.2011 р., зареєстровано за відповідачем Івано-Франківським ОБТІ 14.07.2011 р. Після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати з відповідачем у спірному житловому будинку по [ADDRESS] . Позивачка створила іншу сім'ю, при цьому залишилась зареєстрованою у спірному домоволодінні. Також під час шлюбу відповідачем придбано легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який відповідач відчужив без її згоди. Вартість відчуженого автомобіля являє собою ринкову вартість автомобіля, подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) на час розгляду справи, та складає 182057,76 грн. Оскільки відповідач заперечує її право на частку в спільному сумісному майні подружжя, вона змушена звернутись з даним позовом до суду. Вартість Ѕ частки спірного садового будинку становить 165637,26 грн., вартість Ѕ частки спірного домоволодіння - 1275150,25 грн. У наданому суді відзиві відповідач не визнав позовні вимоги, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка подарована йому матір'ю [PERSON] згідно договору дарування від 29.11.2005 р. та належить йому на праві особистої приватної власності, тому земельна ділянка не може бути предметом поділу. Садовий будинок загальною площею 24,3 кв.м був збудований на цій земельній ділянці його батьками ще у 90-их роках ХХ століття, що підтверджується долученими до відзиву фотографіями. Даний садовий будинок не будувався під час шлюбу з позивачкою, тому є його особистою приватною власністю. Після зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить йому на праві особистої приватної власності згідно договору дарування, та отримання дозволу на будівництво він побудував житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 179 кв.м за допомогою своїх батьків та за кредитні кошти, отримані ним в Акціонерному комерційному промислово-інвестиційному банку. Згідно укладеного з банком договору про іпотечний кредит від 28.11.2007 р. він отримав кредит у розмірі 13000 доларів США, що було еквівалентно 65650 грн., на завершення будівництва житлового будинку. На забезпечення виконання ним кредитних зобов'язань між банком, ним як позичальником та його матір'ю [PERSON] як іпотекодавцем 28.11.2007 р. укладено іпотечний договір, згідно якого предметом іпотеки була належна матері двокімнатна квартира по [ADDRESS] . Своєї згоди на укладення кредитного договору позивачка не надавала, всі платежі по погашенню кредиту здійснювались ним за особисті кошти та за кошти його батьків, тому згідно ст.57 СК України право власності на це нерухоме майно зареєстровано виключно за ним. Що стосується автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , транспортний засіб був у першому кварталі 2019 р. ввезений ним без згоди позивача на митну територію України, зареєстрований за ним, на даний момент йому не належить. Жодних спільних коштів у придбання автомобіля вкладено не було, тому режим спільної сумісної власності як у 2019 р., так і на даний час на автомобіль не поширюється. Крім того, позивачкою не виконується рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04.12.2020 р. про стягнення з неї аліментів на його користь у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 19.06.2020 р. Жодної копійки аліментів позивачкою не сплачено, станом на 01.05.2022 р. її заборгованість по сплаті аліментів склала 44397,67 грн. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Позивачка у судове засідання не з'явилась, від її представника - адвоката Белей О.Б. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності сторони, позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Відповідач у судове засідання не з'явився, у поданому суду клопотанні просив справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні; до клопотання долучив новий розрахунок зі сплати аліментів, згідно якого станом на 01.10.2022 р. заборгованість позивачки по сплаті аліментів склала 54253,50 грн.. Ухвалою суду від 02.08.2021 р. у справі відкрито провадження та призначено підготовче засідання у рамках розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.11.2021 р. задоволено клопотання представника позивача, витребувано з Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області інформацію та документи щодо реєстрації спірного транспортного засобу. Ухвалою суду від 10.05.2022 р. задоволено клопотання представника позивача, витребувано у відповідача [PERSON] інформацію про його заробітну плату за період з 01.12.2007 р. до 31.08.2012 р. сплати кредиту по договору про іпотечний кредит № 590 від 28.11.2007 р. Ухвалою суду від 14.06.2022 р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що сторони - позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] -перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.03.2003 р. до 13.12.2019 р., коли набрало законної сили рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2019 р. про розірвання між ними шлюбу (т.1, а.с.17-18). У шлюбі сторін народився син [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.19), який є неповнолітнім, проживає з батьком - відповідачем [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04.12.2020 р. з позивачки стягнуто аліменти у користь відповідача у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) на сина [PERSON] , починаючи з 19.06.2020 р. до повноліття дитини (т.1, а.с.147-149). 29.11.2005 р. матір відповідача [PERSON] подарувала йому за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Тисименицького районного нотаріального округу Секретою І.І., земельну ділянку площею 0,055 га для ведення індивідуального садівництва і городництва, яка розташована у СТ «Промінь» на території Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (т.1, а.с.20). На підставі договору дарування земельної ділянки від 29.11.2005 р. відповідач 18.09.2006 р. отримав державний акт серії ЯГ № 310293 на право власності на земельну ділянку площею 0,0550 га для ведення садівництва з кадастровим номером 2625881101:01:001:0137, яка розташована по [ADDRESS] (т.1, а.с.21 також зв.ст.). Відповідно до висновку відділу архітектури та містобудування Тисменицької РДА Івано-Франківської області від 25.12.2006 р. відповідачу надано дозвіл на зміну цільового призначення земельної ділянки - з ведення садівництва на присадибну ділянку, тобто для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (т.1, а.с.24). На підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 12.10.2007 р. відповідачу видано державний акт серії ЯД № 843925 від 04.12.2007 р. на право власності на земельну ділянку площею 0,0525 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спорудз кадастровим номером 2625881101:01:001:0179, яка розташована по [ADDRESS] (т.1, а.с.25 також зв.ст.). Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010731200235. Відповідно до вимог ч.1 ст.125 чинного ЗК України ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку виникало після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, та його державної реєстрації. Згідно ч.1 ст.126 чинного ЗК України ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну посвідчувалося державним актом, форма якого затверджувалась Кабінетом Міністрів України. Право власності відповідача на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.01.2021 р., що підтверджується інформацією ДЗК про право власності та речові права на земельну ділянку (т.1, а.с.45 також зв.ст.). Рішенням виконавчого комітету Загвіздянської сільської ради від 04.12.2007 р. [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] (т.1, а.с.27). На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування на ім'я відповідача розроблено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки реєстраційний № 02-1/106 від 08.02.2008 р. (т.1, а.с.26-31). Вказані обставини сторонами не оспорювались. Судом встановлено, що сторони під час шлюбу за спільні кошти побудували домоволодіння по [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку А загальною площею 179,0 кв.м житловою площею 84,9 кв.м, сараю Б загальною площею 29,7 кв.м, колодязя N, воріт N 1 загальною площею 7,5 кв.м, огорожі N 2 загальною площею 43,7 кв.м, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, копія якого міститься на а.с.39-42 т.1. Право власності на спірне домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 14.07.2011 р., зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ за відповідачем як забудовником 14.07.2011 р. (т.1, а.с. 32-33, 46). Згідно довідки про оціночну вартість об'єкта нерухомості від 06.07.2021 р. (т.1, а.с.49-51) вартість Ѕ частини спірного домоволодіння становить 1275150,25 грн. Таким чином, вартість цілого домоволодіння становить 2550300,50 грн., яка відповідачем не оспорюється. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України). Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначене положення кореспондується з положенням ч.3 ст.368 ЦК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов'язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок, який враховується судом у рамках розгляду даної справи згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, міститься у ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.02.2020 р. у справі № 320/3072/18, від 15.06.2020 р. у справі № 636/4052/18. Положення п.3 ч.1 ст.57 СК України, згідно якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. У рамках розгляду даної справи відповідач, який заперечував статус спірного домоволодіння як спільної сумісної власності подружжя, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини та спростування презумпції спільності права власності подружжя на набуте за час шлюбу майно. Суд вважає необґрунтованим твердження відповідача про те, що ним особисто, без згоди та відома позивачки, укладено з Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком договір про іпотечний кредит від 28.11.2007 р., згідно якого він отримав кредит у розмірі 13000 доларів США, що було еквівалентно 65650 грн., на завершення будівництва житлового будинку, який було забезпечено іпотечним договором з іпотекодавцем - його матір'ю. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.2 ст.65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). Суд зазначає, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту погашення зобов`язань за кредитним договором за особисті кошти. Жодних доказів на підтвердження свого доходу за період погашення кредитних коштів та відповідно можливості самостійного погашення кредиту відповідач не надав. Ухвала суду від 10.05.2022 р. щодо витребування у відповідача інформації про його заробітну плату за період з 01.12.2007 р. до 31.08.2012 р. сплати кредиту по договору про іпотечний кредит № 590 від 28.11.2007 р. відповідачем не виконана. Зазначення у наданих відповідачем квитанціях про погашення кредиту за кредитним договором платником відповідача не є достатньою підставою для висновку, що внесені грошові кошти є особистою власністю останнього, оскільки саме він був позичальником за кредитним договором, який мав обов`язок перед банком щодо повернення кредиту. Крім того, у цілому ряді наданих відповідачем квитанцій він зазначений не платником, а отримувачем. Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що позивачка не надавала своєї згоди на укладення кредитного договору, з огляду на те, що за змістом ст.65 СК України письмова згода другого з подружжя вимагається у випадку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що отримані відповідачем кредитні кошти, які вкладені у спорудження спірного домоволодіння, використані в інтересах сім'ї та повернуті подружжям у період шлюбу. Відповідач не довів факту побудови спірного домоволодіння за власні кошти, погашення кредиту за власні кошти, що є його процесуальним обов`язком. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною другою ст.70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Судом встановлено, що позивачка ухиляється від участі в утриманні свого неповнолітнього сина. Останньою не виконується рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 04.12.2020 р. про стягнення аліментів на дитину. Як вбачається з останнього розрахунку, зробленого державним виконавцем Івано-Франківського міського ВДВС (т.2, а.с.46), жодної копійки аліментів з часу їх присудження судом позивачкою не сплачено, станом на 01.10.2022 р. її заборгованість по сплаті аліментів склала 54253,50 грн. Вказаної обставини сторона позивача не спростувала. З огляду на викладене суд вважає можливим відступити від засади рівності часток подружжя та визначити для позивачки частку при поділі майна у розмірі 1/3 (однієї третьої). Таким чином, суд визнає спірне домоволодіння [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнає за позивачкою право власності на 1/3 частину домоволодіння. Що стосується спірної земельної ділянки, суд зазначає наступне. Як випливає з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.18-2 постанови № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (у редакції від 19.03.2010 р.), якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Згідно вимог ч.4 ст.120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. З урахуванням викладеного у рамках розгляду даної справи наявні підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/3 частину спірної земельної ділянки загальною площею 0,0525 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625881101:01:001:0179, яка розташована по [ADDRESS] . При цьому суд вважає за необхідне визнати за відповідачем у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 2/3 частини домоволодіння та земельної ділянки. Суд вважає необґрунтованим твердження сторони позивача про те, що спірний садовий будинок [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що садовий будинок побудований у 1990 р., що підтверджується технічним паспортом, копія якого надана самою позивачкою (т.1, а.с.34-38), та фотографіями, наданими відповідачем (т.1, а.с.111), з яких випливає, що садовий будинок є старою будівлею. Суд критично оцінює посилання позивачки на те, що відповідно до договору дарування земельної ділянки на земельній ділянці не було розміщено будь-яких будівель. У договорі дарування земельної ділянки від 29.11.2005 р. дійсно жодним чином не згадано про наявність будівель на земельній ділянці. При цьому суд враховує, що чинною на той час Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, зареєстрованою в МЮУ 03.03.2004 р. за № 283/8882, не було встановлено обов'язкової вимоги щодо надання інформації про наявність на земельній ділянці, яка відчужується, будівель. Суд зазначає, що жодним чинним на той час нормативно-правовим актом не встановлювався обов`язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у сільських населених пунктах, а тим більше садових будинків. Закон України «Про власність» від 07.02.1991 р. також не передбачав обов`язкової державної реєстрації права власності. За загальним правилом закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено у ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, згідно якої дію акту цивільного законодавства в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності. До події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Та обставина, що право власності на вказане нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності, виданого Загвіздянською сільською радою 16.07.2007 р., зареєстровано за відповідачем Івано-Франківським ОБТІ 16.07.2007 р. (т.1, а.с.22-23), тобто під час шлюбу сторін, не може бути підставою для твердження, що садовий будинок побудований сторонами у шлюбі. Суд зазначає, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, це лише засіб підтвердження факту набуття чи припинення права власності на нерухоме майно. Сам факт реєстрації права власності на спірний садовий будинок у період шлюбу за доведеності його побудови до часу реєстрації шлюбу не дає підстав вважати, що цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Тому заявлені позивачкою вимоги про визнання садового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частину цього будинку до задоволення не підлягають. Судом також встановлено, що 29.01.2019 р. відповідач [PERSON] ввіз на територію України транспортний засіб - легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] (т.1, а.с.168-169). Вказаний транспортний засіб з реєстраційним номером [NUMBER] 15.02.2019 р. зареєстрований за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (т.1, а.с.175). 07.09.2019 р. відповідач згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу відчужив вказаний автомобіль третій особі (т.1, а.с.174). Автомобіль перереєстрований на нового власника зі зміною номерного знаку первинної реєстрації [NUMBER] на [NUMBER] , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів (т.1, а.с.64-65). Придбаний у шлюбі сторін транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач, який заперечував такий статус рухомого майна, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставини щодо його особистої приватної власності на автомобіль та спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане рухоме майно. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Дана позиція узгоджується з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 р. у справі № 127/7029/15-ц, згідно якого у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Відповідно до наданого представником позивача висновку Івано-Франківської торгово-промислової палати за результатами цінового моніторингу В-114 від 30.03.2022 р. (т.1, а.с.202-203) середня (ринкова) вартість автомобіля марки VOLKSWAGEN моделі PASSAT, двигун 1896 см.куб., привід коліс передній (2WD), коробка передач механічна, рік випуску 2003, універсал п`ятидверний, п`ятимісний, що був у вжитку, по рівню цін на момент проведення дослідження ринку становить 182057,76 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання спірного транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/3 (однієї третьої) частини автомобіля у розмірі 60685,92 грн. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з огляду на те, що позивачці ухвалою суду відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, суд стягує з відповідача судовий збір у частині задоволених позовних вимог та з позивачки - у частині вимог, у задоволенні яких відмовлено. З відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10524,63 грн., що складається із: 1) 908 грн. за задоволення вимоги про визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя; 2) 661,63 грн. за задоволення на 66,67% вимоги про стягнення грошової компенсації за автомобіль, заявленої у 2022 р., виходячи із судового збору 992,40 грн.; 3) 454 грн. за часткове задоволення (на половину) вимоги про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя; 4) 8501 грн. за часткове задоволення вимоги про визнання права власності на нерухоме майно. З позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 3633,77 грн., що складається із: 1) 330,77 грн. за відмову на 33,33% у задоволенні вимоги про стягнення грошової компенсації за автомобіль, заявленої у 2022 р., виходячи із судового збору 992,40 грн.; 2) 454 грн. за відмову в половині у задоволенні вимоги про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя; 3) 2849 грн. за часткову відмову в задоволенні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно (11350 грн. - максимальна сума судового збору, яка мала бути сплачена позивачкою за дану вимогу, - 8501 грн.). Вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат по оплаті висновку щодо визначення ринкової вартості автомобіля у розмірі 1761,60 грн. не підлягає до задоволення, оскільки позивачка не надала документального підтвердження оплати таких витрат згідно акту виконаних робіт (т.1, а.с.222). На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст. 60, 61, 63, 65, 68, 70 СК України, ст. 5, 368 ч.3, 377 ЦК України, ст. 120, 125, 126 ЗК України,

Outcome: approved