Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

24.06.2020 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому з урахуванням уточнень просила визнати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] . У цьому будинку з 1983 року був зареєстрований [PERSON] , який є онуком [PERSON] , та фактично проживав у будинку до 1985 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2019 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Поряд із цим [PERSON] стало відомо, що у належному їй будинку зареєстрований неповнолітній син [PERSON] - [PERSON] , який ніколи у будинку не проживав, як і його мати - [PERSON] , яка також ніколи не була і зареєстрована у цьому будинку. [PERSON] та його батьки живуть разом за іншою адресою, участі у витратах на утримання будинку не приймають. Факт реєстрації неповнолітнього у будинку перешкоджає власнику вільно розпоряджатись ним, впливає на розмір комунальних платежів та позбавляє можливості оформити соціальну допомогу. У нормативне обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась на положення ст. 5 ЦПК України, ст.ст. 16, 29, 316, 317, 319, 383, 405 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 47 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР. [PERSON] вказувала, що за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом із власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, однак [PERSON] не відноситься до членів сім`ї [PERSON] . Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16.11.2016 року, справа №6-709цс16). Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16.11.2016 року, справа №6-709цс16). Таким чином, враховуючи, що неповнолітній [PERSON] фактично не проживає та не проживав за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає зі своїми батьками, як це вирішили його батьки, з якими він і повинен проживати, його житлові права, як неповнолітньої особи, не будуть порушені у разі визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з подальшою реєстрацією його місця проживання його батьками за адресою реєстрації останніх. Ухвалою суду від 01.07.2020 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, роз`яснений учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, вирішені клопотання сторони позивача про витребування доказів та виклик свідків, витребуваний від третьої особи письмовий висновок щодо розв`язання спору. 22.07.2020 року до суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача, яке в подальшому усно було відкликане в судовому засіданні. Ухвалою суду від 28.09.2020 року зупинене провадження у справі в зв`язку зі смертю позивача до залучення до участі у справі правонаступника. Ухвалою суду від 06.12.2021 року відновлене провадження у справі та в порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі замість позивачки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] 14.07.2022 року до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів, яке в подальшому усно було відкликане в судовому засіданні. Ухвалою суду від 17.08.2022 року замінено неналежного відповідача на належного відповідача [PERSON] в особі його законних представників [PERSON] та [PERSON] , встановлені строки для подання заяв по суті справи. Протокольною ухвалою суду від 06.10.2022 року задоволене клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків, також в судовому засіданні відкликаний допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Законні представники неповнолітнього відповідача в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Судова кореспонденція направлена на останнє відоме місце реєстрації [PERSON] повернулась до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній», а також вказана особа викликалась до суду шляхом розміщення оголошення на офіційному Інтернет-сайті судової влади, що є належним повідомленням у відповідності до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Судова кореспонденція направлена на зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання [PERSON] повернулась до суду з відміткою поштового відділення «адресат відсутній», що у відповідності до положень п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи за відсутності представника. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи наявне клопотання позивача про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Будь-яких заперечень з приводу розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення позивачем не викладалось. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник не заперечують проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалою на місці постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просять позов задовольнити і додатково пояснили суду, що відповідач та його батьки ніколи не проживали у будинку [ADDRESS] та не брали участі в його утриманні. У померлої [PERSON] був рідний брат і [PERSON] є сином цього брата. Приблизно 10 років тому позивач бачив батька відповідача та просив його приймати участь в утриманні будинку, однак нічого не змінилось, тому рішенням суду він був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На думку сторони позивача, неправильним є те, що дитина та батьки зареєстровані в різних місцях. Дитина ніколи не проживала у будинку, тому її права не можуть бути порушені, а наявність реєстрації перешкоджає власникам вільно здійснювати своє право власності. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона росла разом з матір`ю позивачів померлою [PERSON] . Відповідача свідок не знає, але відповідач та його батьки ніколи не жили в будинку, при цьому ні [PERSON] , ні її спадкоємці навіть не знали, що у будинку зареєстрована дитина. Свідок вказує, що є сусідкою і ніколи відповідача не бачила, ні батьки, ні їх син у будинку ніколи не проживали. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона ніколи не бачила відповідача, хоча є сусідкою та проживає через паркан поруч. Свідок вказує, що ніколи не бачила ні відповідача, ні його батьків, хоча усе своє життя проживає по сусідству. Свідок знає усіх хто живе в буд. [ADDRESS] , але ні дитину, ні його батьків ніколи там не бачила. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є товаришем позивача [PERSON] , оскільки вони разом навчались і далі товаришують. Свідок знав і матір позивача померлу [PERSON] , часто приходив до них у гості і ніколи не бачив в будинку відповідача та його батьків та не знає їх. Якщо б дитина або його батьки проживали б в будинку, свідок напевно б з ними стикався. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника та покази свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Зі змісту наявних в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.1989 року та копії технічного паспорту на будинок [ADDRESS] вбачається, що вказаний будинок належав на праві власності [PERSON] (93/100) та [PERSON] (7/100) на підставі договору дарування від 27.12.1999 року (Т. 1, а.с. 12-20). Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] [PERSON] померла і її спадкоємцями за заповітом у рівних частинах є [PERSON] та [PERSON] (Т. 1, а.с. 131-133, 137-140). За відомостями приватного нотаріуса КМНО Борківського А.В. від 22.11.2021 року, спадкоємцями за заповітом на майно померлої [INFO] [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . За наявними відомостями, що містяться в спадковій справі, інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає (Т. 1, а.с. 156). Відповідно до положень ч. 5 ст. 1268, ч.ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб та про народження [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13.06.2014 року та від цього шлюбу мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (Т. 1, а.с. 176-181). Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Згідно наявних копій актів від 03.08.2017 року, 25.10.2017 року, 25.12.2017 року, 13.04.2018 року [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає з 1985 року (Т. 1, а.с. 21-24). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24.06.2019 року у справі №755/13126/18 [PERSON] , [INFO] , визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням - приватним будинком [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 25-30). За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 86). Згідно Акту від 01.09.2021 року, затвердженого ЖЕД №404, [PERSON] дійсно фактично не проживає по сьогодення за адресою: [ADDRESS] (Т. 2, а.с. 34). Згідно Акту від 16.02.2022 року, затвердженого ЖЕД №404, [PERSON] дійсно фактично не проживає по сьогодення за адресою: [ADDRESS] (Т. 2, а.с. 35). Згідно Акту від 03.08.2022 року, затвердженого ЖЕД №404, [PERSON] дійсно фактично не проживає з 2015 року по сьогодення за адресою: [ADDRESS] (Т. 2, а.с. 36). За змістом висновку Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації №103/6296/41/3 від 14.08.2020 року малолітній [PERSON] , 2015 р.н., зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 2016 року. Приймаючи до уваги положення ст. 9 ЖК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3,16 Конвенції про права дитини та враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з тим, що це призведе до звуження обсягу існуючих прав дитини (Т. 1, а.с. 125-127). Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізація права на житло (стаття 47 Основного Закону України) має ключове значення не лише для реалізації інших економічних та соціальних прав людини, через які насамперед утілюється конституційна цінність гарантування гідних умов життя для кожної людини, а й для ефективного здійснення кожним прав і свобод особистого й політичного характеру. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 64 Житлового кодексу України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири/будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За змістом вище наведених норм правом, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 9 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 9 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основопложних свобод гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Легітимною метою втручання у право на повагу до житла є захист прав власника будинку, які гарантовані статтею 41 Конституції України, статтями 317, 391 ЦК України, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Під час розгляду справи на підставі письмових доказів та показів свідків судом встановлено, що малолітній [PERSON] від часу своєї реєстрації у будинку, фактично ніколи в ньому не проживав та в силу ст. 3 СК України і ст. 64 ЖК УРСР він не є членом сім`ї ні померлої [PERSON] , ні теперішніх позивачів у справі. Таким чином, позивачі, як власники майна, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. Суд приймає до уваги доводи сторони позивачів про те, що власнику не було відомо про здійснення реєстрації місця проживання дитини у будинку та зазначає, що реєстрація місця проживання дитини віком до 14 років може бути здійснена виключно за місцем реєстрації одного з батьків (разом з матір`ю чи батьком, або за їх спільною адресою), а згода власника житла на реєстрацію дитини не потрібна. Вбачається, що станом на 2016 рік батько [PERSON] - [PERSON] був зареєстрований в буд. [ADDRESS] та знятий з реєстрації місця проживання за вказаною адресою на підставі рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням 29.07.2019 року, саме тому у 2016 році батько дитини за згодою її матері мав право зареєструвати дитину за своїм місцем реєстрації без згоди самого власника будинку. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Поряд із цим, обставина, яка надавала можливість зареєструвати дитину у належному позивачам будинку припинилась, оскільки батько дитини знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Вирішуючи спір, суд з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішує конфлікт між правами та інтересами власників будинку і правами відповідача, який зареєстрований у ньому, проте ніколи у будинку не проживав. Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Як зазначалося вище, у частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивачів, відповідача та загальними інтересами. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини четверта, шоста статті 29 ЦК України). Ураховуючи положення ч. 6 ст. 19 СК України, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він не є достатньо обґрунтованим. Вбачається, що орган опіки та піклування лише констатував, що дитина зареєстрована у помешканні і визнання її такою, що втратила право користування будинком призведе до звуження її житлових прав. Натомість судом встановлено, що малолітній відповідач ніколи не проживав у будинку, не є членом сім`ї померлої [PERSON] або теперішніх позивачів, мати дитини зареєстрована за іншою адресою і також ніколи не проживала у будинку, а також і батько дитини визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не користувався помешканням, отже реального інтересу у сторони відповідача до будинку шляхом фактичного проживання у ньому немає. Поряд із цим, наявність реєстрації відповідача у будинку порушує права його власників на належне використання ними свого права власності, зокрема в частині можливості розпорядитись цим майном. Суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням не порушить балансу інтересів сторін, балансу між захистом права власності та правом відповідача на користування будинком, адже у цьому будинку ні він, ні його батьки (від часу народження дитини) ніколи не проживали, при цьому мати дитини має право користування іншим житловим приміщенням, адже вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] На підставі викладеного,

Outcome: approved