Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

Заявнця звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] за адресою: [ADDRESS] , а саме: покінчив життя самогубством, шляхом повішення, що підтверджується постановою старшого слідчого СВ поліції №2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області капітана поліції Сімакова О.О. від 27.04.2022 року про надання дозволу на поховання громадянина [PERSON] , та свідоцтвом про поховання [PERSON] на кладовищі в [ADDRESS] , про що в книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян зроблений відповідний запис 28.04.2022 року за №443. У зв`язку із тим, що зазначене місце смерті на даний час відноситься до тимчасово окупованих територій, вона не може отримати належно посвідчені документи на підтвердження смерті, а також зареєструвати факт смерті [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Заявниця у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просив розглядати справу без її участі, вимоги заяви підтримала у повному обсязі. Представник заінтересованої особи Комунарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, через канцелярію Комунарського районного суду надав заяву про розгляд справи за їхньої відсутності. За таких обставин, суд вважає, що неявка заявника і представника заінтересованої особи не перешкоджає розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов таких висновків. У відповідності з п.5 ч.2 ст.283, п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи. Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 20.05.2022 року №98 (Про внесення змін до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75), територія м.Костянтинівка, Краматорського району, Донецької області перебуває в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а тому встановлений особливий режим, в умовах якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. На підставі наданих заявником документів, судом встановлено, померлий є батьком заявниці, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (дошлюбне прізвище), виданого 26.12.1977 року Вершинською сільрадою Куйбишевського району Запорізької області, серії [NUMBER] (а.с.9). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , виданого 12.09.1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Куйбишевської райдержадміністрації запорізької області, серія [NUMBER] , остання після шлюбу отримала прізвище « [PERSON] » (а.с.14). Факт смерті підтверджується постановою старшого слідчого СВ поліції №2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області капітана поліції Сімакова О.О. від 27.04.2022 року про надання дозволу на поховання громадянина [PERSON] який помер без ознак насильницької смерті. Досудовим розслідуванням встановлено, що ймовірною причиною смерті [PERSON] , [INFO] , є механічна асфіксія в результаті стискання органів шиї зашморгом, що затягнувся під вагою власного тіла: повішення (а.с.6-7). Відповідно до свідоцтва про поховання від 28.04.2022 року за №443 [PERSON] поховано на кладовищі в [ADDRESS] (а.с.8). На підставі ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Оцінюючи надані заявником документи, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну і виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Забезпечення кожному права на справедливий суд і реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» і «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Європейський суд з прав людини, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за необхідне взяти до уваги надані заявником документи і оцінити їх разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, оскільки можливість збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженою, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного і сімейного життя тощо. У зв`язку із викладеним, оскільки у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно помер [INFO] у місті Костянтинівка, Краматорського району, Донецької області, що знаходиться на території держави на якій діяльність державних органів обмежена у зв`язку із веденням бойових дій, суд вважає за необхідне встановити факт його смерті в судовому порядку.

Outcome: approved