Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

23.03.2020 до суду звернулась позивач [PERSON] з зазначеним позов, в обгрунтування якого зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Право власності набула на підставі договору купівлі- продажу. У березні 2020 дізналась, що її квартира їй не належить. З довідки реєстру прав на нерухоме майно дізналась, що квартира перереєстрована на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, державним реєстратором Малишевим В.В., власником квартири є АТ «Альфа-банк». В довідці зазначено, що підставою виникнення права власності є іпотечний договір. Позивач вказує, що жодних кредитних або інших договорів не укладала, а ні з ПАТ «Укрсоцбанк», ані з АТ «АльфаБанк». Оскільки не є клієнтами зазначених банків - отримати інформацію у банках не може, у зв`язку з банківською таємницею. Також [PERSON] вказує, що нібито, у 2005 році, її донька отримувала кредит у ПАТ «Укрсоцбанк» та забезпечувала його іпотекою, лише свою квартиру. Позивач вважає свої права власності порушеними, у зв`язку з чим просить скасувати державну реєстрацію на підставі рішення про державну реєстрацію та визнати недійсним договір іпотеки. 31.03.2020 за заявою [PERSON] , ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова, забезпечено позов, шляхом заборони відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] (а.с. 46). 10.06.2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що 07.10.2005 [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» уклали кредитний договір №840/1-27/16/3/5-170 за умовами якого відповідач отримала кошти у сумі 45 000 доларів США. 07.10.2005 між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотокодавець передав в іпотеку належне йому майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Іпотечним договором визначено порядок задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку шляхом переходу іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки і рахунок виконання основного зобов`язання. Позивач була ознайомлена з умовами іпотеки. У зв`язку з чим представник відповідача просить відмовити у задоволені позову. 20.11.2020 представником відповідача - АТ «АльфаБанк» подано клопотання про застосування строків позовної давності, в якому позивач посилається на те, що іпотечний договір було укладено 07.10.2015, а з позовом звернулась у 2020 році, тобто через 12 років. Представник позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити, у подальшому позивач та її представник у судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались. Представник відповідача звернулась з заявою про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити у задоволені позову, з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях. Треті особи [PERSON] та Приватний нотаріус ХМНО Єніна Л.В. у судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 08.04.1999, належала квартира [ADDRESS] Договір укладено [PERSON] , як покупцем. (а.с. 9). [PERSON] 14.11.2006 уклала шлюб, прізвище змінила на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького району управління юстиції Харківської області, актовий запис №145 (а.с. 8). 07.10.2005 АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №840/1-27/16/3/5-170, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 45 000 доларів США (а.с. 78-82). В цей же день, 07.10.2005, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №840/5-27/16/10/5-333 (з майновим поручителем). П 1.1 зазначеного іпотечного договору передбачає, що іпотекодавець (позивач у справі) передає і в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, наступне нерухоме майно двокімнатна квартира , що знаходиться за адресою [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі- продажу квартири. Вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 151 200 грн (п. 1.2 договору) (а.с. 84-86). Окрім того, 07.10.2005 між АКБ «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки №840/5-27/16/10/5/-334, відповідно до якого поручитель, тобто [PERSON] , зобов`язалась перед кредитором відповідати за виконання позичальником умов щодо сплати суми кредиту, відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту №840/1-27/16/3/5-170 від 07.10.2005 (а.с. 87-88). З 15.10.2019, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків є АТ «АльфаБанк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «АльфаБанк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «АльфаБанк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк». Передавальний акт затверджено 15.10.2019, рішенням загальних зборів АТ «АльфаБанк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», отже АТ «АльфаБанк» є правонаступником усього його майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» з 15.10.2019. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки сторони, згідно з пунктом 4.5.4 договору іпотеки, погодили можливість переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором у порядку, встановленому законодавством України (в тому числі статтею 37 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору. З наданої позивачем інформаційної довідки з реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.03.2020 №204800103 вбачається, що право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі іпотечного договору, 11.06.2019 зареєстровано за АТ «Альфа-Банк» (а.с.12). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 зазначеного Закону). Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 03.05.2018 ПАТ «Укрсоцбанк», за вихідним № Е/И/УСБ/Б, направив [PERSON] , [PERSON] , повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. При цьому, зазначене повідомлення направлено [PERSON] на дві адреси, а саме [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с. 94). З наданих представником відповідача копій реєстрів відправки вбачається, що повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням [PERSON] , [PERSON] направлено рекомендованим листом (а.с. 89, 90, 91, 92). Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За правилами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, істотними умовами кредитного договору, відповідно до закону, є умови про предмет договору, строк його дії, розмір процентів, умови видачі кредиту. Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. За положенням ст. ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку», в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Положенням статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина друга статті 319 ЦК України). Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин першої та другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину згідно з частиною першою статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Звертаючись до суду з позовом про визнання договору іпотеки недійсним позивач вказує, що договір іпотеки не укладала. Разом з тим, з наданої представником відповідача копії іпотечного договору вбачається, що іпотечний договір №840/5-27/16/10/5-33 від 07.10.2005 підписано [PERSON] особисто у присутності нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніної Л.В., при цьому, нотаріусом було перевірено дієздатність сторін та, як свідчить п. 6.6 іпотечного договору, зокрема, позивачу було надано оригінал примірника договору. [PERSON] не надано доказів, що підпис у договорі іпотеки належить не їй, отже підстави для визнання договору недійсним відсутні. Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності. Укладаючи договір іпотеки, сторонами було погоджено передачу права власності за іпотекодержателем у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором, як добровільний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечний договір [PERSON] надала банку згоду на прийняття одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто [PERSON] , підписавши договір іпотеки, погодила всі умови, які викладені в договорі, підтвердила свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки у разі виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до умов договору та чинного законодавства України. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується копією іпотечного договору, укладеному між банком та [PERSON] ), сторони обумовили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Також, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що АТ «АльфаБанк», як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», набуло право власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки) та відповідного застереження в іпотечному договорі. Тлумачення статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі), який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 643/17966/14-ц (провадження 14-203цс19). За таких обставин, суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку про те, що у договорі іпотеки, укладеному між [PERSON] та банком, передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , оскільки позичальник [PERSON] не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цієї іпотекою. Судом не застосовуються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» оскільки позивач, при зверненні до суду, не посилалась на норми зазначеного закону, не надала доказів, що житлове майно використовується як місце постійного проживання та у власності позивача немає іншого нерухомого житлового майна, окрім того норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), оскільки іпотекодавець надала згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням останнього, що погоджено у пункті 4.5.3 іпотечного договору. Щодо клопотання представника відповідача АТ «АльфаБанк» про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне: Змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 367/2271/15-ц зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та у разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених стороною позивача поважних причин її пропуску. Оскільки судом встановлено, що права чи інтереси позивача [PERSON] не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необгрунтованості. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Ч.9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадках ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. 31.03.2020 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова, забезпечено позов, шляхом заборони відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що судом прийнято рішення про відмову у задоволені позову - заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed