Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про вселення в квартиру, зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири, усунути та не чинити перешкоди у користуванні (квартирою) власністю. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що являється власником 1/2 частини 22/100 часток житлового будинку, що становить 1/2 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т.ч. житлової 81, 20 кв. м. Зазначає, що іншим співвласником 1/2 частини 22/100 (двадцять двох сотих) часток житлового будинку, що становить 1/2 частки вище вказаного будиинку є відповідач [PERSON] , [INFO] , який є спадкоємцем рідного діда [PERSON] , який помер [INFO] . Стверджує, що відповідач з незрозумілих причин самостійно заволодів ключами від вхідних дверей спільного жилого приміщення, розпочав самостійно ним розпоряджатись та створив їй перешкоди в розпорядженні та користуванні даним жилим приміщенням. Також зазначає, що з метою захисту своїх порушених прав та інтересів, дієвого впливу на відповідача, зверталася з письмовою заявою до Чернівецького районного управління поліції Головного Управління Національної поліції в Чернівецькій області та отримала відповідь листом №13221/123/39/04-2021р. від 26 серпня 2021 року, відповідно до якого рекомендовано звернутися із відповідною заявою до суду. Просить суд вселити її в квартиру [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т. числі житлової 81, 20 кв. м, зобов`язати [PERSON] надати ключі від вхідних дверей в квартиру, усунути та не чинити перешкоди у користуванні (квартирою) власністю, стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2021 року відкрито провадження по справі. 14.12.2021 року по справі ухвалено заочне рішення. 24.01.2022 року відповідач [PERSON] , в інтересах яеого діє адвокат Кирилюк Т.А., звернувся в суд з заявою про перегляд заочного рішення у вищенаведеній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.02.2022 року, заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення в квартиру, зобов`язання надати дублікат ключів від вхідних дверей до квартири та усунути і не чинити перешкоди у користуванні власністю задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.12.2021 року по вказаній цивільній справі скасовано з призначенням справи до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому підготовчому засіданні. 04.03.2022 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Кирилюк Т.А. скеровано до суду відзив на позовну заяву. Вказує, що відповідач [PERSON] заперечує проти заявлених позовних вимог. Посилається на те, що [PERSON] ніколи не чинив [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Ствердує, що [PERSON] немає ключів від вищевказаної квартири та сам не має доступу до вказаного приміщення, а всі звинувачення [PERSON] у чиненні перешкод є надуманими. Звертає увагу, що [PERSON] стала співвласником Ѕ квартири ще у серпні 2019 року, коли дідусь відповідача [PERSON] ще був живий і жив у даній квартирі. Однак, [PERSON] , отримавши свідоцтво про право на спадщину за зповітом на Ѕ частку спірної квартири, про свої права як власника не заявляла, з приводу свого вселення в квартиру та проживання в ній ні до [PERSON] до його смерті, ні до відповідача [PERSON] не зверталась. Після смерті діда [PERSON] відповідач [PERSON] квартирою не користується, оскільки вона знаходиться в непридатному для проживання стані. Про те, що позивач [PERSON] має намір вселитися у спільну квартиру [PERSON] стало відомо лише із позову. Посилання на свідків, які можуть підтвердити факт неодноразового звертання [PERSON] до відповідача, вважає безпідставними, оскільки таких фактів не було. Крім того, зазначені в позовній заяві свідки є близькими родичами, зокрема [PERSON] є донькою, [PERSON] чоловіком, а [PERSON] та [PERSON] родичами чоловіка, які є заінтересованими особами та можуть підтвердити лише те, що їм відомо зі слів позивача. Вважає вимоги [PERSON] про вселення в квартиру, зобов`язання надати дублікат ключів від вхідних дверей до квартири та усунути і не чинити перешкоди у користуванні власністю є безпідставними та необгрунтованими. Просить у задоволенні вищезазначених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовити повністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21.03.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду у відкрите судове засідання. Позивач [PERSON] та в її інтересах представник, адвокат Корнієнко В. в судовому засіданні надали\~пояснення,\~посилаючись на\~обставини викладені\~в позовній\~ заяві; позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач (в режимі відеоконференції)- [PERSON] та в його інтересах представник, адвокат Кирилюк Т.А. в судовому засіданні заперечували проти позову, надали пояснення, посилаючись на обставини, викладені у відзиві; просили у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Суд, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши вступне слово позивача, зважає на наступне. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України; \~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені\~ст. 15, 16 ЦК України. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Досліджені докази та застосовані норми права. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.15) та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.08.2019 року (а.с.15) позивач [PERSON] являється спадкоємцем 1/2 частини 22/100 (двадцять двох сотих) часток житлового будинку, що становить 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т. числі житлової 81, 20 кв. м. Судом також встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №17653012 від 06.08.2019 року (а.с.6) та технічного паспорта Чернівецького міського комунального бюро технічної інвентаризації (а.с.17-21) позивач [PERSON] є власником 22/100 (двадцять двох сотих) часток житлового будинку, що становить 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т. числі житлової 81, 20 кв. м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №282885582 від 04.11.2021 року вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками по 22/100 (двадцяти двох сотих) частки житлового будинку, що становлять Ѕ (одну другу) частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 134,00 кв.м., у тому числі житловою площею 81,20 кв.м. (а.с.23) Згідно довідки державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Чернівецької області Назарчук Г.Я. від 03.11.2021 року №1227/02-14 про наявність спадкової справи та коло спадкоємців вбачається, що станом на 03.11.2021 року відповідно до матеріалів спадкової справи №156/2019, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину за заповітом, посвідченим Соломко В.В., приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу 21 січня 2011 року за реєстровим №148, після смерті [PERSON] , є тільки її донька [PERSON] , на частину якого вона раніше вже отримала у Першій чернівецькій державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.08.2019 року за реєстровим №4-636, №4-637. Відповідно до світлин, копії аудіозапису, наданих позивачем [PERSON] (а.с. 73-75) вбачається, що на вході до спірної квартири встановлено навісний замок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зверталася до органів поліції щодо проведення профілактичної бесіди із відповідачем [PERSON] , який не впускає її до спільної квартири, яка розташована в [ADDRESS] . (а.с.24) Разом з тим, відповідно до матеріалів перевірки за зверненням [PERSON] , яке зареєстроване до ІТС ІП НП за №27447 від 10.08.2021 року (а.м.96-104) вбачається, що [PERSON] в своємку поясненні вказав, що дійсно в [ADDRESS] , розташована квапртира власником якої являється як [PERSON] так і [PERSON] за частинами власності після смерті родичів. Також громадянин [PERSON] вказує, що після смерті бабусі, [PERSON] забрала всі ресі покійної, одак так, як на даний час ведуться судові процеси громадянин [PERSON] не буде впускати в квартиру будь-кого. (а.с.103) \~Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України\~визначені житлові права громадян, зокрема, частинами четвертою та п`ятою вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до\~вимог статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За правилами статті 150 Житлового кодексу України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~статті 9 Конституції України. Так, у вказаній статті\~\~ закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також\~\~не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вказані твердження узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 09.07.2018р. у справі №725/1570/16, від 11.04.2019р. у справі №450/1138/17, від 30.09.2019р. у справі №174/51/17. Згідно зі\~статтею 355 ЦК України\~майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. У разі порушення своїх прав власник згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з роз`яснень, які містяться в пункті 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. №15, застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд звертає увагу нап наступне. Відповідно до положень статей 391, 396\~ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Звернувшись до суду із вказаним позовом, [PERSON] заявлено позовні вимоги: вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] , загальною площею 134,00 кв.м, в тому числі житлової 81,20 кв.м; зобов`язати [PERSON] , [INFO] , надати ключі від вхідних дверей в квартиру [ADDRESS] ; усунути та не чинити перешкод у користуванні (квартирою) власністю. Виходячи з вищенаведених доказів в їх сукупності, суд вважає, що [PERSON] не доведено позовну вимоги про вселення, виходячи з наступного. За статтею 15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 64 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачкою [PERSON] не доведено у судовому засіданні, що відповідач [PERSON] будь-яким чином чинив їй перешкоди у користувнні житловим приміщенням по [ADDRESS] . Доводи в цій частині вимог спростовуються як поясненнями самої позивачки, так і поясненнями відповідача [PERSON] , який зазначив що він тривалий період часу перебував за кордоном, і ніяким чином не міг чинити перешкод позивачці. Факт того, що після смерті [PERSON] , його онук [PERSON] виїхав за кордон і не заперечувала сам [PERSON] . За з"ясованих обставин, судом встановлено, що [PERSON] був на похоронах дідуся [PERSON] , після чого він зачинив будинок, а згодом виїхав за кордон; він дійсно спілкувався з позивачкою на предмет продажу будинку телефоном. З показів відповідача вбачається, що він не зачиняв хвіртку до будинку на замок, хто це зробив йому достаменно не відомо, але він за камерами які встановлені на будинку бачив біля хвіртки невідомого чоловіка. Відповідач, заперечив вимогу про передачу ключів від вхідних дверей будинку по [ADDRESS] [PERSON] , мотивуючи тим, що в нього з останньою була домовленість про продаж будинку, а не проживання в ньому позивача. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Судом встанволено та даного не заперечувалося позивачем, що вона в будинку по [ADDRESS] не проживала як співвласник цього будинку, вона з сім"єю має окреме житло і зареєстрована по [ADDRESS] . Як пояснила [PERSON] її з будинку по [ADDRESS] ніхто не виселяв. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 150 ЖК України - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів своїх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди ). У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. А відтак, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Це свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Отже, за наведених обставин суд вважає, що позивачем не доведено вимоги про вселення та усунення і не чинення перешкод у користуванні власністю. Разом з цим, з досліджених по справі доказів, встановлено, що позивач [PERSON] є власником 22/100 (двадцять двох сотих) часток житлового будинку, що становить 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 134, 00 (сто тридцять чотири) кв. м., в т. числі житлової 81, 20 кв. м., має право користування нею, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково та зобов`язати [PERSON] передати [PERSON] дублікат вхідних ключів від квартири [ADDRESS] , як співвласнику даного житлового приміщення. Судом встановлено, що позивачем вчинялися дії, спрямовані на реалізацію свого права користування нерухомим майном житловим приміщенням, однак враховуючи той факт, що на даний час таке не реалізоване, а відповідачка в добровільному порядку не надає можливості позивачу користуватися спільним майном, тому слід прийти до переконання, що діями відповідачки порушується право позивача на вільне користування належним йому на праві власності нерухомим майном, яке підлягає захисту в судовому порядку шляхом усунення перешкод та його примусовому вселенню в житло. Окрім наведеного, суд вважає, що в задоволенні вимог про вселення і усунення і не чинення перешкод у користуванні власністю слід відмовити і з наступних підстав. У відповідності до ст. 1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Отже, обов`язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов`язок, визначений нормами процесуального права. Згідно ч.1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" справляється за подання до суду позовної заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом. Враховуючи те, що [PERSON] скористалася своїм правом на звернення до суду порушених прав, за яке передбачено Законом України "Про судовий збір" відповідна сплата судового збору. Судом встановлено, що позивачем [PERSON] , до позовної заяви додано квитанцію №254210006 від 05.11.2021 року (а.с.13), згідно якої сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру має бути сплачений судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що у даному випадку, враховуючи дату звернення до суду із позовною заявою (05.11.2021 року), становить 908,00 грн. Отже, з вищевказаної квитанції вбачається, що позивачем сплачувався судовий збір за одну позовну вимогу, в той час як [PERSON] заявлено три вимоги. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають до задоволення частково. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в рахунок повернення сплаченого судового збору 908,00 гривень, документально підтверджені квитанцією №254210006 від 05.11.2021 року. (а.с.13)

Outcome: partial