Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із даним позовом, який обґрунтовував тим, що разом із відповідачкою [PERSON] проживають разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Маневицьким відділом ДРАЦС, згідно якого батьком дитини є [PERSON] . З 2004 року позивач та відповідачка проживали в різних кімнатах гуртожитку по [ADDRESS] , про що свідчать відповідні штампи в їх паспортах. В подальшому вони почали проживати разом в кімнаті відповідача, вели спільний побут, виховували спільну дитину та доньку відповідачки від першого шлюбу, займались облаштуванням помешкання за спільні кошти. В 2004 році сторони також за спільні кошти та спільними зусиллями розпочали будівництво житлового будинку по [ADDRESS] . З 2008 року почали проживати разом в незавершеному будівництвом житловому будинку і з 1 березня 2008 року за вказаною адресою проводилося нарахування за водопостачання за споживачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, позивач зазначає, що одним із доказів факту проживання сторін однією сім`єю є те, що він перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення Камінь - Каширської РДА та отримував щомісячну компенсаційну виплату непрацюючій працездатній особі по догляду за особою, яка досягла 80 - річного віку [PERSON] , батьком відповідача. На підтвердження вимоги визнання майна спільною власністю сторін стверджує, що вкладав в будівництво кошти будучи офіційно працевлаштованим до 2005 року та отримуючи стабільну заробітну плату і, окрім того, з 2003 по 2011 роки перебував на заробітках в період закінчення весни - початок осені, та протягом 2013 - 2014 років в Російській Федерації, а також в 2017 року в Республіці Польща. Зароблені гроші вкладав у будівництво, ремонт, облаштування та благоустрій спільного будинку, де проживав разом із відповідачкою та дітьми. У зв`язку з тим, що [PERSON] заперечує, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , побудований сторонами і є їх спільним майном, вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить: встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, загальною площею 127, 9 м2, житлова площа 87 м2, з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку кадастровий номер: 0723655100:01:002:2430, площею 0,1301 га, що розташована в смт. Маневичі Волинської області; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ житлового будинку, загальною площею 127, 9 м2, житлова площа 87 м2, з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ земельної ділянки, кадастровий номер: 0723655100: 01:002:2430, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0, 1301 га, що розташована в смт. Маневичі Волинської області. Ухвалою від 1 лютого 2022 року було відкрите провадження у даній справі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечила, подала відзив, в якому зазначила, що з 28 січня 1997 року проживала в гуртожитку по [ADDRESS] , а [INFO] народила доньку [PERSON] , з якою разом проживала. 13 червня 2022 року вона отримала в приватну власність як матір - одиначка земельну ділянку під будівництво та обслуговування індивідуальних житлових та господарських будівель площею 0,13 га по [ADDRESS] , а у 2003 році нею підготовлено ділянку під будівництво та частково придбано будматеріали. Крім того, було виконано проектно - кошторисні роботи ВАТ «Волиньобленерго» по електрообладнанню і електропостачанню приватного будинку №126 від 30 жовтня 2003 року, а в 2004 році купуються додаткові будівельні матеріали на будівництво хліва за кошти, які передавалися позивачу, оскільки фізично не мала змоги займатися їх придбанням, так як очікувала на народження дитини та виховувала доньку [PERSON] . В березні - квітні 2004 року за допомогою знайомих та родичів був побудований хлів. 26 червня 2004 року вона народила сина та за проханням позивача зареєструвала його під прізвищем [PERSON] , однак відмовилася щодо укладення шлюбу. Протягом 2005 - 2012 років спірний житловий будинок будувався [PERSON] за власні кошти, які отримувала спочатку у вигляді заробітної плати, а пізніше - пенсії, які передає позивачу, оскільки сама займається вихованням дітей. Не заперечує, що в будівництво частково вкладалися кошти позивача, будівельні роботи здійснювалися родичами та знайомими обох сторін. Також не заперечує, що позивач з 18 січня 2014 року зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , де має окрему кімнату, окремі полиці для зберігання харчових продуктів, в тому числі і в холодильнику, морозильній камері і є її співмешканцем. Оплата комунальних послуг та виховання, утриманням дітей займається відповідачка, спільних коштів із позивачем ніколи не мала, а тому просила суд відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити із наведених у позові підстав. Відповідачка позов визнала частково, зазначивши, що не заперечує факт спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] з 2004 року, а також те, що певні грошові кошти він вкладав у будівництво будинку та частково його будував з допомогою знайомих та родичів. Просила суд виділити йому четверту частину спірного житлового будинку. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачки, дослідивши надані сторонами докази, проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить наступних висновків. Відповідно до частин другої, четвертої ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки з 2004 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Маневицьким відділом ДРАЦС (а.с.9). Вказані обставини відповідачка в судовому засіданні визнала, а тому, беручи до уваги те, що суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, в судовому засіданні встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 року (частина перша ст. 82 ЦПК України). Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, також свідчать положення ст. 74 СК України. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що згідно рішення Маневицької селищної ради від 13 червня 2002 року № 2/9 [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,13 га по [ADDRESS] для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель, про що видано відповідний Державний акт на право приватної власності на землю (а.с. 52). У 2002 році за замовленням відповідачки було виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель в [ADDRESS] (а.с. 53-54). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії [NUMBER] житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 127,9 м2, житловою - 87 м2, належить на праві приватної власності (1/1) [PERSON] (а.с. 66). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду дав показання з приводу того, що сторони з 2004 року проживають однією сім`єю в житловому будинку, який він також допомагав будувати. Підтвердив, що разом із [PERSON] їздили на заробітки в Росію, звідки позивач постійно здійснював перекази відповідачці на утримання дітей та купівлю будівельних матеріалів. Свідок [PERSON] показав, що із позивачем разом їздив на заробітки приблизно 8 років, в тому числі і у 2004 році, коли в [PERSON] та [PERSON] народився син, і знає, що зароблені кошти він вкладав у будівництво будинку та здійснював перекази на утримання дітей. Про те, що між сторонами офіційно шлюб не зареєстрований йому не відомо, оскільки вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. Свідок [PERSON] дала показання, що з позивачем та відповідачкою знайома тривалий період часу і знає їх як сім`ю, в якій чоловік часто перебував на заробітках, а відповідачка займалася домашнім господарством. Також у 2008 році її запрошував [PERSON] для проведення деяких оздоблювальних робіт в будинку по [ADDRESS] , де на даний час проживають. Свідок [PERSON] , який є сусідом сторін у даній справі, суду підтвердив, що разом із позивачем разом проводили електроенергію до своїх новобудов, а в 2005 - 2006 роках займалися підключенням водопостачання. Підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як подружжя, спільно будували житловий будинок. Оскільки належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, суд застосовуючи норму ст. 60 СК України, бере до уваги показання вищезазначених свідків, які є послідовними та узгоджуються між собою, та підтверджують те, що джерелом набуття житлового будинку є спільні сумісні кошти та спільна праця [PERSON] та [PERSON] . Щодо визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки кадастровий номер: 0723655100:01:002:2430, площею 0, 1301 га, що розташована в смт. Маневичі Волинської області, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Згідно з частиною першою ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина перша ст. 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною першою ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. А тому, зважаючи на вищевикладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та підлягають до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.ст. 3, 57, 60, 61, 63, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 81, 116, 120, 377 Земельного кодексу України,

Outcome: approved