Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та просить стягнути з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог з відповідача на свою користь заборгованість у вигляді 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 23 863,61 грн. та інфляційні витрати в розмірі 39 814,65 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір. В обгрунтування позову зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2016р. у справі №205/1713/15-ц задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з [PERSON] боргу на суму 612 533,00 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.06.2017р. у справі №205/1179/17-ц додатково стягнено з [PERSON] грошові кошти в сумі 86 397,27 грн., з яких 3% річних - 13 505,85 грн., інфляційні збитки - 72 891,42 грн. Нарахування інфляційних збитків та 3% річних за цим рішенням здійснено за період з березня 2016 року по листопад 2016 року. Оскільки станом на день подачі даного позову відповідач не виконала своє основне зобов`язання по сплаті боргу 612 533,00 грн., позивачем за період січень 2020 р. по лютий 2021р. нараховано 3% річних та інфляційні витрати, які він просить стягнути з відповідача. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.01.2021р. прийнято до свого провадження позовну заяву [PERSON] , постановлено розглядати справу за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.03.2021р. цивільну справу за позовом [PERSON] передано за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18.06.2021р. справу №2054/10467/20 передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.08.2021р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28.01.2016р. у справі №205/1713/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] позовні вимоги задоволені та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 612 533,00 грн., яка виникла на підставі Договору позики від 16.12.2013р., та право вимоги за якою передано [PERSON] за Договором про відступлення права вимоги від 15.07.2014р. З огляду на те, що вказане рішення суду не виконано відповідачем належним чином, а саме боргове зобов`язання з основного боргу в розмірі 612 533,00 грн., позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано на залишок заборгованості 3% річних за період прострочення з 28.11.2019р. по 17.03.2021р. у розмірі 23 863,61 грн. та інфляційні витрати за період прострочення з січня 2020р. по лютий 2021р. у розмірі 39 814,65 грн. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань. У відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується заочним рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28.01.2016р. у справі №205/1713/15-ц . Відповідач не довів зворотнього належними засобами доказування. Позивач шляхом подання даного позову пред`явив вимогу в порядку ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України про сплату 3% річних за період прострочення з 28.11.2019р. по 17.03.2021р. у розмірі 23 863,61 грн. та інфляційні витрати за період прострочення з січня 2020р. по лютий 2021р. у розмірі 39 814,65 грн. Зволікання відповідача з виконанням рішення суду призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього за рішенням суду, та інших втрат, а, отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18.07.2018р. у справі №361/7939/15-ц. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). Контррозрахунку суми 3% річних та інфляційних витрат відповідач суду не надав. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період прострочення з 28.11.2019р. по 17.03.2021р. у розмірі 23 863,61 грн. та інфляційні витрати за період прострочення з січня 2020р. по лютий 2021р. у розмірі 39 814,65 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved