Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

30.11.2021 Верховний Суд надіслав матеріали цивільної справи №753/19049/19 в 2 томах разом з постановою від 17 листопада 2021. Відповідно до постанови Верховного Суду від 17.11.2021 по справі №753/19049/19 заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.01.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 19.05.2021 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку з тим, що суди: не звернули уваги на те, що спірна квартира придбана за кредитні кошти та передана банку [PERSON] у 2007 році у той час як відповідачка зареєстрована та проживає в цій квартирі з 2005 року як член сім`ї первісного власника квартири [PERSON] ; не врахували, що, купуючи квартиру з електронних торгів, проведених у межах виконавчого провадження, відкритого внаслідок неналежного виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, позивач як покупець мав бути обізнаний про наявність потенційних ризиків, пов`язаних з реєстрацією та проживанням у такій квартирі інших осіб; не надали оцінки позбавленню [PERSON] права користування квартирою на предмет пропорційності в контексті передбачених статтею 8 Конвенції принципів; не перевірили дотримання балансу інтересів сторін спору та не встановили наявності у відповідачки іншого житла. Відповідно до окремої думки суддів касаційого цивільного суду у складі Верховного суду [PERSON] і [PERSON] зазначено: «Разом з тим не можна звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що спірна квартира придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем. Державний виконавець повинен був зазначити про проживання в квартирі її власника з членами сім`ї, серед яких є неповнолітня дитина. Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги ч.2 ст. 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків». 09.12.2021 цивільну справу прийнято до провадження та призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02.02.2022 представник [PERSON] звернулась до суду з клопотанням про приєднання до матеріалів справи письмових доказів, витребування у відповідача оригіналів документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про, з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 30.09.2019 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення. В обгрунтування позовних вимог зазначив про те, що 20.03.2019 ним на електронних торгах було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . У зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель ЗАТ «ОТП Банк» звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах. [PERSON] просив виселити [PERSON] з квартири на підставі ст. 109 ЖК УРСР ( т.1 а.с. 1-10). Відповідно до акту державного виконавця про проведені електронні торги від 11.04.2019 правовою підставою для реалізації майна став виконавчий лист №2-292-1/10, виданий 10.10.2011 Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» 1757725,81 грн. заборгованості, нарахованих процентів, пені та штрафу по кредитному договору від 26.03.2007 станом на 25.11.2009, а також - судовий збір 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 30 грн., а всього 1 759 455,81 грн. (т.1 а.с. 15). Згідно із свідоцтва приватний нотаріус Київського округу Меженська К.С. посвідчила, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з квартири [ADDRESS] , яка придбана [PERSON] за 1305517 грн. 50 коп., що раніше належала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.03.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. ( т.1 а.с. 16). 25.09.2019 адвокат Ільїнова В.І. звернулась до [PERSON] з вимогою про добровільне виселення з квартири [ADDRESS] (т.1 а.с. 31). 03.10.2019 суддею Дарницького районного суду м. Києва Даниленком В.В. було призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 30.10.2019 [PERSON] звернулась до суду із заявою відповідно до якої повідомила, що їй 92 роки, її опікун перебуває за кордоном, просила не розглядати справу без присутності її опікуна (т.1 а.с.57). 02.12.2019 [PERSON] , яка представляла інтереси [PERSON] на підставі довіреності звернулась до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю госпіталізації до лікувального закладу (т.1 а.с.68). 04.12.2019 судове засідання було відкладено на підставі заяви [PERSON] на 20.01.2020 ( т.1 а.с.80-81). 17.01.2020 [PERSON] , адвокат відповідача звернулась до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку з укладенням договору про надання правової допомоги 17.01.2020 та зайнятістю в іншому судовому засіданні ( т.1 а.с.84). 20.01.2020 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення із зняттям з реєстрації місця проживання було задоволено, виселено [PERSON] із займаного жилого приміщення в квартирі [ADDRESS] без надання іншого постійного жилого приміщення із зняттям з реєстрації місця проживання ( т.1 а.с.95-100). 23.01.2020 відповідачу було надіслано повний текст рішення ( т.1 а.с.101). 18.02.2020 до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення від 20 січня 2020 року підписана [PERSON] (т.1 а.с.102-113). До заяви про перегляд заочного рішення було додано копію свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] від 07.05.2005 (т.1 а.с.112). 26.02.2020 сторін було викликано в судове засідання щодо розгляду заяви про перегляд заочного рішення на 19.03.2020. 19.03.2020 представник [PERSON] звернулась до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою. 19.03.2020 згідно з довідкою секретаря судового засідання розгляд справи відкладено у зв`язку із спалахом хвороби коронавірусу на 08.05.2020. 29.04.2020 до суду надійшла заява від імені [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку із листом Ради суддів України від 11.03.2020. 08.05.2020 на підставі довідки секретаря судового засідання розгляд справи було відкладено у зв`язку з карантинними обмеженнями на 22.07.2020. 21.07.2020 від імені [PERSON] до суду надійшла заява про відкладення розгляду заяви у зв`язку з відрядженням представника [PERSON] 23.07.2020 до Дарницького районного суду м. Києва надійшла заява про залучення в якості третьої особи [PERSON] з посиланням на перебування у провадженні суду справи №753/6984/20. 12.08.2020 справу №753/19049/19 було передано на авторозподіл у зв`язку з поданням заяви про відставку судді. 09.09.2020 справу передано для продовження розгляду заяви про перегляд заочного рішення судді Цимбал І.К. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи. 17.09.2020 сторони було викликано в судове засідання на 22.10.2020. 22.10.2020 відповідач та її представник в судове засідання не прибули, заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення. 30.11.2020 від імені [PERSON] надійшла апеляційна скарга на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.01.2020. В апеляційній скарзі було зазначено про те, що відповідач не була повідомлена про дату та час судового розгляду, не мала змоги надати до суду ухвалу про відкриття провадження в справі №753/14574/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , ДП «СЕТАМ», ПАТ «ОТП Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська К.С., Дарницький районний відділ державної виконавчої служби м. Київ про визнання договору купівлі-продажу та результатів електронних торгів недійсними, скасування свідоцтва про право власності. 09.12.2020 апеляційну скаргу Київським апеляційним судом було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору. 18.12.2020 відкрито апеляційне провадження. 05.01.2021 у суді апеляційної інстанції справу призначено на 10.02.2021. 10.02.2021 справу в апеляційній інсанції було відкладено у зв`язку з неявкою всіх сторін на 10.03.2021. 09.03.2021 адвокат Томенчук Д.С., який діяв в інтересах апелянта [PERSON] звернувся до Київського апеляційного суду з клопотанням про відкладення судового засідання. 10.03.2021 судове засідання знято розгляду у зв`язку з перебуванням судді Голуб С.А. у відпустці. Розгляд справи відкладено на 28.04.2021. 27.04.2021 адвокат Томенчук Д.С., який діяв в інтересах апелянта [PERSON] звернувся до Київського апеляційного суду з клопотанням про відкладення судового засідання у зв`язку з необхідністю участі в невідкладних слідчих діях. 27.04.2021 до канцелярії Київського апеляційного суду надійшла заява від імені [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантинним обмеженнями. 28.04.2021 Київським апеляційним судом відкладено розгляд справи на 19.05.2021. 18.05.2021 до Київського апеляційного суду надійшла заява [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку із вступом в справу та необхідністю у наданні йому додаткового часу для ознайомлення зі справою. 19.05.2021 до Київського апеляційного суду надійшла заява від адвоката Байдик О.А., який діє в інтересах [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи. 19.05.2021 представник позивача [PERSON] звернулась до Київського апеляційного суду з клопотанням про долучення доказів. Згідно з копією кредитного договору №ML005/036/2007 від 26.03.2007, укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони, Банком було надано позичальнику кредит в розмірі 189000 доларів США на купівлю нерухомого майна - трикімнатної квартири [ADDRESS] . В якості забезпечення зобов`язань сторони дійшли згоди щодо передачі поручителем в іпотеку банку предмету іпотеки ( т.1 а.с. 232-233). Відповідно із Договору іпотеки №005/036/2007,укладеного між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони дійшли згоди про те, що предметом іпотеки за Договором є квартира [ADDRESS] (т.2 а.с.234/а-236). Згідно із Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 26.03.2007 [PERSON] , що проживав за адресою: [ADDRESS] - продавець та [PERSON] , що проживав за адресою: [ADDRESS] уклали договір відповідно до якого продавець продав, а покупець придбав у власність квартиру, що належала продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМР 07.02.2005 на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 28.01.2005 за №126-С/КІ, зареєстрованого в КП «КМБТІ» 09.02.2005 (т.2 а.с.236). Відповідно із рішення Святошинського районного суду м. Києві від 28.01.2011 по справі №2-292-1/10 було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» 1759455 грн. 81 коп. ( т.1 а.с. 238). 10.10.2011 на підставі рішення суду було видано виконавчий лист (т.1 а.с.238). 19.05.2021 Київський апеляційний суд за участю представника позивача апеляційну скаргу [PERSON] залишив без задоволення, заочне рішення від 20.01.2020 залишив без змін. Колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції, який виходив з того, що відповідач - [PERSON] , яка не є членом сім`ї позивача, без законних підстав проживає в квартирі, яка була придбана в 2007 році [PERSON] у [PERSON] за рахунок коштів, отриманих в кредит в ЗАТ «ОТП Банк», повернення якого забезпечено іпотекою жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , а тому відповідач [PERSON] має бути примусово виселена на підставі рішення суду в порядку ст. 109 ЖК УРСР. В судовому засіданні 04.10.2022 представник позивача пояснила про те, що позивач придбав житло на прилюдних торгах. При ознайомленні з інформацією про об`єкт продажу була відсутня інформація про будь-яких зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] осіб. Позивач проживає на окупованій території. Квартиру було придбано з метою поліпшення житлових умов сім`ї, але у зв`язку з тим, що в квартирі проживає відповідач та інші сторонні особи позивач та його родина не може реалізувати право на користування житлом. Представник позивача зазначила про те, що в умовах воєнного стану не може бути порушено права позивача, тому просила задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні 04.10.2022 представник відповідача зазначила про те, що відповідач є людиною похилого віку, не отримувала жодних кредитів, не закладала житло в іпотеку, поховала сина, квартиру було продано разом з людиною, тому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Заслухавши Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Відповідно до ст. 132-2 Житлового Кодексу УРСР, жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім`ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Формування фондів житла для тимчасового проживання здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни, яким надане жиле приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ цього жилого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти в нього інших мешканців. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені законом. Відповідно до п.1 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого Постановою КМУ від 31.03.2002 №422, цей Порядок поширюється на громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання, у зв`язку з чим їм надаються житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження N 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах "Дакус проти України" ("Dakus v. Ukraine") від 14 грудня 2017 року, заява N 19957/07; "Кривіцька та Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine") від 2 березня 2011 року, заява N 30856/03; "Садов`як проти України" ("Sadovyak v. Ukraine") від 17 травня 2018 року, заява N 17365/14). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" ("Stankova v. Slovakia"), заява N 7205/02, § 60 - 63). Суд вважає важливими обставини, на які посилається позивач щодо виселення відповідача, разом з тим не може їх врахувати виходячи з наступного. В судовому засіданні представник відповідача надала для огляду паспорт відповідача. Зареєстрованим місцем проживання відповідача є: [ADDRESS] .Відповідач проживає в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи т.2 а. с. 24. Інші відмітки на сторінках паспорту про зміну місця проживання чи зняття з реєстрації відсутні. Як вбачається з матеріалів справи квартира де проживає відповідач є єдиним її житлом, відповідач є пенсіонеркою, коштів на придбання житла не має, тому не втратила права користування квартирою і не може бути виселена на підставі ст. 109 ЖК УРСР. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виселення відповідача із житла, не буде відповідати критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову не підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав їх необгрунтованості та недоведеності. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed