Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач -1), [PERSON] (далі - відповідач - 2), про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. 14.03.2005 позивачка придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14.03.2005. У вказаній квартирі вона зареєстрована і проживає разом із чоловіком [PERSON] 26.05.2018 невідомі позивачці особи в кількості близько десяти осіб, частина яких була в одязі захисного кольору з гумовими палицями зламали двері її квартири та проникли в квартиру без її дозволу. Один із цих осіб, як з`ясувалося в подальшому, був [PERSON] , який надав позивачці витяг з Державного реєстру речових прав нерухоме майно, відповідно до якого власником квартири [ADDRESS] значиться [PERSON] , дата реєстрації 24.05.2018, відомості в реєстр внесені [PERSON] , державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства «Центр реєстрації Мiсткiвської сільської ради Сватівського району Луганської області. [PERSON] пред`явив позивачу довіреність від імені [PERSON] та почав вимагати, щоб вони з чоловіком негайно виселились з квартири. Інші чоловіки, в цей час, без дозволу ходили по всім приміщенням квартири, відкривали без дозволу меблі, створюючи напружену психологічну ситуацію. [PERSON] пригрозив, що якщо позивач з чоловіком негайно не виселяться, то його спільники повибивають вікна, винесуть за межі будинку вхідні двері і вони змушені будуть самостійно покинути квартиру, непридатну для проживання. Як альтернативу [PERSON] запропонував позивачці заплатити йому 100 000 гривень, після чого він залишить квартиру і надасть позивачу строк до 29.05.2018 для добровільного виселення, або владнання спірних питань особисто з [PERSON] . Перебуваючи під психологічним тиском [PERSON] , позивач погодилась передати останньому 60 000 гривень, за умови, що він напише розписку про отримання від неї вказаних грошових коштів і залишить квартиру. [PERSON] написав власноручно розписку про отримання від позивачки 60 000 гривень, вказавши в ній, що діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 09.03.2018. Ознайомившись уважно з текстом розписки, позивачка з`ясувала, що [PERSON] самовільно, без погодження з нею, вніс в текст розписки призначення отриманих ним коштів як "забезпечувальний платіж" в розмiрi 60 000 гривень в рахунок укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною вартістю продажу квартири 770 000 гривень із сплатою рівними частками протягом трьох місяців з 29.05.2018, що сторони погодили датою укладення вищевказаного договору. Жодних умов щодо укладення в майбутньому будь-яких договорiв позивач не погоджувала з [PERSON] , не брала на себе жодних зобов`язань перед ним та перед [PERSON] та не підписувала з ними жодних договорів. Після передачі 26.05.2018 [PERSON] грошей в сумі 60 000 гривень позивач з ним більше ніколи не бачилась, не спілкувалась, до теперішнього часу з [PERSON] не знайома та ніколи не спілкувалась. Посилаючись на ст. 1212 ЦК України просила стягнути солідарно з відповідачів безпідставно набуті кошти в розмірі 60 000 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2021 дану цивільну справу передано на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, справу призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою суду, що занесена до протоколу судового засідання, суд закрив підготовче провадження у справі. 05.10.2022 учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача - адвоката Дем`янюка В.П. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів направлялись ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками, судові повістки про виклик до суду, які повернулися з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», «за закінченням встановленого строку зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк письмового відзиву на позов, справа вирішується у відсутність сторін за наявними матеріалами справи. Суд ухвалюю заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, 26.05.2018 [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 60000,00 грн., що підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи. Зі змісту розписки встановлено, що [PERSON] , що діяв від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності від 09.03.2018 отримав від [PERSON] забезпечувальний платіж в розмірі 60000,00 грн. в рахунок укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною вартістю продажу квартири 770 000 гривень із сплатою рівними частками протягом трьох місяців з 29.05.2018, що сторони погодили датою укладення вищевказаного договору. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Вказаний забезпечувальний платіж в жодному випадку не повертається, але у разі укладення вказаного вище попереднього договору, враховується в якості оплати квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні в якості свідка було допитано позивача [PERSON] , яка пояснила, що кошти були отримані [PERSON] без будь-яких правових підстав, в інтересах [PERSON] та на сьогоднішній день не повернуті. Між сторонами не має будь-яких відносин, не укладалися ні попередні, ні основні договори купівлі-продажу квартири та відсутні інші зобов`язання. Кошти вона передала під психологічним тиском, оскільки сторонні особи знаходилися у її квартирі та погрожували знищенням її майна. Після незаконного заволодіння [PERSON] її грошовими коштами та після ознайомлення зі змістом розписки, вона звернулася до поліції із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно статті 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15 та узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 752/13368/15-ц, висновки у яких, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд має враховувати при застосуванні і виборі норм права до спірних правовідносин. Судом встановлено, що правова підстава щодо отримання коштів між [PERSON] та [PERSON] не виникла, жодного договору між сторонами, в тому числі, в інтересах [PERSON] не укладалось, а тому оспорювана сума вважається отриманою останнім безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню. Враховуючи, що відповідно до ч.1 ст. 1213 ЦК України саме набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, вимога про стягнення коштів з [PERSON] , як солідарного боржника є безпідставною, а тому суд відмовляє в задоволенні позову до [PERSON] . Частиною 1статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно частини 1статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial