Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

01.03.2021 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Позов обґрунтовано тим, що в січні 2021 року [PERSON] дізналася, що на майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя накладено арешт у межах справи № 191/3452/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. [PERSON] у позові зазначила, що до січня 2021 року про існування договірних відносин між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] вона не знала. Так, 01.09.2014 року та 05.06.2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договори позики, оформлені борговими розписками, відповідно до яких останній отримав грошові кошти на загальну суму 26 500 доларів США. Оскільки загальна сума договорів виходить за межі дрібного побутового правочину, а позивач на укладання таких договорів згоди не давала, просить визнати недійсним договір позики від 01.09.2014 року на суму 23 100 доларів США, укладений між [PERSON] та [PERSON] , визнати недійсним договір позики від 05.06.2020 року на суму 3 400 доларів США, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 19.04.2021 року від представника [PERSON] - адвоката Стрижака Є.Ю. надійшов відзив на позов, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог не заперечував. У відзиві зазначено, що зміст розписок не підтверджує укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики та отримання останнім у борг певної грошової суми. Також зазначив, що [PERSON] грошових коштів не отримував, розписку не писав. Домовленості між сторонами щодо укладення договору позики були, однак, договір укладено не було. На початку серпня 2017 року [PERSON] отримав вимогу про повернення 23 100 доларів США [PERSON] . На початку 2020 року між [PERSON] та [PERSON] дійсно укладено договір позики, проте, у розмірі 1 500 доларів США, яку позичальник отримав 12.03.2020 року, та у розмірі 1 000 доларів США, яку отримав 18.05.2020 року. На підставі викладеного просив задовольнити позов у повному обсязі. 16.11.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що ним надано в борг [PERSON] грошові суми в розмірі 23 100 та 3 400 доларів США, що підтверджується розписками від 01.09.2014 року та 05.06.2020 року. 25.09.2020 року [PERSON] звернувся до позичальника з вимогою про повернення коштів у строк до 10.10.2020 року 23 100 доларів США, отриманих 01.09.2014 року. Вимога була залишена без виконання, тому [PERSON] звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості (справа № 191/3452/20). Розгляд справи зупинено до набрання законної сили рішення суду по даній справі. Враховуючи, що отримання згоди другого з подружжя для отримання позики не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, просить суд відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, постановленою 23.06.2022 року задоволено клопотання представника позивача - адвоката Стрижака Є.Ю. та відповідача [PERSON] про допит свідків, а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала. У судове засідання 04.10.2022 року не з`явилася, надіслала через систему «Електронний суд» заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, позов підтримала. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували. 04.10.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Якобчук О.Б. надійшла заява, в якій просила закінчити розгляд справи без її участі, проти позову заперечували, просила у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання повторно не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте, про причини неявки не повідомили. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності не з`явившихся учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши відповідача [PERSON] та його представника, представника позивача, а також свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 07.12.2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 11). Відповідно до розписки від 01.09.2014 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 23 100 доларів США та зобов`язався повернути за першою вимогою (а.с.12). Згідно з розпискою від 05.06.2020 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 3 400 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму до 05.09.2020 року (а.с.13). Відповідач [PERSON] заперечував проти факту отримання коштів від [PERSON] 01.09.2014 року, частково заперечував проти факту отримання коштів 05.06.2020 року, а також стверджував, що розписок не писав. Однак, зазначене спростовується показаннями свідка [PERSON] , який особисто був присутній при передачі [PERSON] [PERSON] грошових коштів, що в еквіваленті становлять 23 000 доларів США, яким також підтверджено, що [PERSON] при передачі коштів присутня не була. Також, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (дружина [PERSON] ) пояснила, що напередодні укладення договору позики 01.09.2014 року їздила разом з [PERSON] до банку, де останній знімав гроші з рахунку. [PERSON] , який є зятем [PERSON] , допитаний в якості свідка, зазначив, що був присутній під час бесіди [PERSON] з [PERSON] про повернення боргу, при цьому [PERSON] щодо суми боргу не заперечував. Сам [PERSON] як сторона правочину у судовому порядку договори позики від 01.09.2014 року та 05.06.2020 року не оскаржував. Окрім того, [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень проти фактів отримання грошей, процесуальним правом на подання клопотання про проведення почеркознавчої експертизи [PERSON] не скористався, у судове засідання для допиту в якості свідка під присягою не з`явився, явку у судове засідання свідка [PERSON] , заявленого у клопотанні про допит свідків, не забезпечив. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15. Враховуючи викладене у сукупності, позивачем доведено, що між позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] укладено два договори позики: 01.09.2014 року на суму 23 100 доларів США та 05.06.2020 року на суму 3 400 доларів США, у вигляді розписок. Позивач [PERSON] підставою для визнання вказаних розписок недійсними вважає відсутність її письмової згоди, а також, що вказані кошти отримані її чоловіком в інтересах сім`ї. Відповідачі не заперечували щодо відсутності [PERSON] під час укладення зазначених правочинів. Свідок [PERSON] підтвердив, що дружина [PERSON] під час передачі грошей 01.09.2014 року присутня не була. Однак, з показань свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у сукупності встановлено, що вищевказані кошти [PERSON] отримав від [PERSON] на розвиток бізнесу, закупівлю обладнання для маслопереробного підприємства. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] стверджує, що не знала про отримання чоловіком коштів, отримання коштів [PERSON] саме в інтересах сім`ї не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду. Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Згідно з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 28.04.2020 року в справі № 522/16362/16-ц (провадження № 61-47310св18), від 27.11.2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18) і від 26.09.2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 12.06.2020 року № 333/324/18 (провадження № 61-7316 св19) для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Приписи ст. 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Отже, враховуючи, що позивачем не доведено, що кошти, отримані [PERSON] 01.09.2014 року та 05.06.2020 року від [PERSON] саме в інтересах сім`ї, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] та відмову в його задоволенні. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed