Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] , треті особи: Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з під арешту, звернулась представник позивача адвокат Галайчук Ганна Сергіївна. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 20.05.2021 року за позивачем було зареєстровано право власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , підставою для реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно став іпотечний договір. Представник позивача зазначає, що позивачу згідно інформаційної довідки з Державного реєстру обтяжень від 17.06.2021 року стало відомо про наявність арештів накладених на його нерухоме майно. На підставі викладеного, представник просить звільнити з під арешту квартиру [ADDRESS] накладених на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП № 33995939, виданою 01.14.2014 р. Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державним виконавцем Георгієвим Василем Івановичем, (номер запису про обтяження: 42052316); постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер АН № 333147, виданою 25.11.2010 р. Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державним виконавцем Георгієвим Василем Івановичем, з метою виконання виконавчого листа Біляївського районного суду Одеської області у справі No 2-637/09 від 12.03.2009 р. В-14/694 (номер запису про обтяження: 42052655) ;постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер АН № 352515, виданою 10.08.2009 р. Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (номер запису про обтяження: 42052596);постанови про відкриття виконавчого провадження, серія та номер б/ н, виданою 01.10.2008 р. Підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області (номер запису про обтяження: 420525298. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 червня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 177 ЦПК України. Заявою від 05.07.2021 року (вх. 19707) представник позивача адвокат Галайчук Г.С. усунула недоліки визначені ухвалою суду від 23.06.2021 року, надала суду платіжне доручення про сплату судового збору. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в судове засідання. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третім особам про право на подання пояснень щодо позовних вимог. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Галайчук Ганна Сергіївна не з`явились, разом з цим, представник позивача 15.02.2022 року (вх. № 4124) звернулась на адресу суду з заявою про слухання справи за її відсутності, в якій просила позовні вимоги задовольнити та зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.38). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, судом неодноразово здійснювався виклик відповідача в судове засідання, відповідач про причини не явки суду не повідомив, з будь-якими заявами на адресу суду не звертався, відзиву не подав, що відповідно до положення ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Представники третіх осіб: Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду також не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку (а.с.52,53), про причини не явки суду не повідомили, письмових пояснень щодо позовних вимог не надали. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2022 року ухвалено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, представник позивача зазначає, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , яка обтяжена арештами, які у свою чергу накладені: 1) постановою про арешт майна від 01.04.2014 року ВП №33995939, запис про обтяження: 42052316; 2) постановою від 25.11.2010 року серія АН№ 333147, запис обтяження: 42052655; 3) постановою від 10.08.2009 року, серія АН № 352515, запис обтяження: 42052596; та 4) постановою від 01.10.2008 року, запис про обтяження: 42052529. Представник зазначає, що ані відповідач ані позивач до зазначених арештів відношення не мають, відповідач взагалі не є власником нерухомого майна, наявність арештів на зазначену квартиру порушують права позивача, як власника, а саме, право на володіння та розпорядження майном. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - квартира ; [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] 18.05.2021 року, підстава реєстрації: Дублікат іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є., 15.11.2006 року, запис в реєстрі: 8555, серія та номер 459 виданий 26.02.2019 року (а.с.8). Також, згідно даної Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що вищевказана квартира обтяжена арештами, які накладені: 1.постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП № 33995939, виданою 01.04.2014 р. Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державним виконавцем Георгієвим Василем Івановичем, (номер запису про обтяження: 42052316); 2.постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер АН № 333147, виданою 25.11.2010 р. Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, державним виконавцем Георгієвим Василем Івановичем, з метою виконання виконавчого листа Біляївського районного суду Одеської області у справі No 2-637/09 від 12.03.2009 р. В-14/694 (номер запису про обтяження: 42052655); 3.постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер АН № 352515, виданою 10.08.2009 р. Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (номер запису про обтяження: 42052596); 4.постановою про відкриття виконавчого провадження, серія та номер б/ н, виданою 01.10.2008 р. Підрозділом примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області (номер запису про обтяження: 420525298) - які позивач просить скасувати, оскільки, як зазначає представник позивача позивач та відповідач до даних арештів відношення не мають. Розглядаючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Так, згідно даної норми Закону виконавче провадження повернуто з підстав передбачених п.9 ч. 1 ст. 47, якою визначено: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню. Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні. З урахуванням викладеного, слід зазначити, що позивач та представник позивача не надали суду доказів щодо виконання виконавчих проваджень в рамках яких було забезпечено позов, крім іншого, не зазначив стягувача /стягувачів за даними виконавчими провадженнями. Так, представник зазначає, що наявність вказаних обтяжень не дає можливості позивачу реалізувати правомочності власника, зокрема права на розпорядження належною йому квартирою. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Предметом позову, є зняття арешту з нерухомого майна, що на праві власності належить позивачу. Як роз`яснено в п. 2 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справи від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Поряд з цим, суд констатує, що позивачем, представником позивача було проігноровано вимогу закону щодо необхідності пред`явлення вказаної позовної вимоги також до особи, в інтересах якої накладено обтяження, що було безпосередньо зазначено судом в ухвалі суду від 23 червня 2021 року. Разом з цим, позивачем пред`явлено позов лише щодо боржника, при цьому, позивач, представник позивача не зазначили сторону стягувача за виконавчими провадження, в інтересах якої було накладено арешт. Позовна заява містить в собі посилання на те, що позивач та відповідач до арештів не мають жодного відношення, однак, дані твердження матеріалами справи не доведені. Таким чином суд констатує, що позивач (та його представник) проігнорували надані судом роз`яснення в частині визначення належних відповідачів, незважаючи на те, що суд сприяв їм у належній реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків. Як встановлено ч.ч. 1,2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Суд надав позивачу доступ до правосуддя та не міг з підстави не визначення належних відповідачів на стадії прийняття позовної заяви до розгляду відмовити у відкритті провадження. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 17.04.2018 (справа № 523/9076/16 - ц, провадження 14-61цс18 від 17.04.2018 року дійшла наступних висновків: «Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Оскільки процесуальний закон правом визначення відповідача наділяє виключно позивача, суд позбавлений можливості з власної ініціативи здійснити заміну неналежного відповідача на належного чи залучити належного відповідача до участі у справі в якості співвідповідача. Співучасть з боку відповідача завжди має обов`язковий характер і визначається тими підставами, у зв`язку з якими проведено арешт майна, зокрема, для забезпечення виконання рішення, відповідачами можуть бути боржник і особа, в інтересах якої ухвалено рішення. При накладенні арешту відповідний відділ державної виконавчої служби є «посередником» між особою, в інтересах якої накладається арешт, та особою, на майно якої накладається арешт. Саме між цими особами існують спірні правовідносини, саме ці особи зацікавлені в результаті розгляду справи про зняття арешту з майна, оскільки рішення суду стосується їх прав та обов`язків. В позовах про звільнення майна з-під арешту позивач має довести наявність юридичних фактів, з якими закон пов`язує право власності на арештоване майно чи право володіння ним на підставі закону чи договору з власником; факт порушення його права. Відповідач має довести свої заперечення проти покладених у підставу позову фактів, тому що для боржника, що має в справі відповідну юридичну зацікавленість, має значення вирішення судом питання про належність йому спірного майна, оскільки звільнення його з-під арешту потягне за собою вилучення іншого майна для повного задоволення вимог стягувача. З метою недопущенням порушення прав та обов`язків осіб, не притягнутих до участі в справі, що у свою чергу буде істотним порушення норм процесуального права, оскільки позивачем пред`явлено вимогу про звільнення нерухомого майна з - під арешту лише до боржника, при цьому, не зазначено стягувача за виконавчим провадженням, тобто особи, в інтересах якої відбулось накладення арешту на майно, в задоволенні позову слід відмовити. Ця відмова в позові не позбавляє позивача права повторно пред`явити вимогу про звільнення спірного нерухомого майна з - під арешту у разі пред`явлення цієї матеріально - правової вимоги до належних відповідачів, стягувача/стягувачів. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати позивача на підставі ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed