Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

В липні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.10.2021 року, матеріали вищевказаної справи передані на розгляд до Подільського районного суду м. Києва, за підсудністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.09.2020 року перебуваючи на перехресті вул. Н. Ужвій та пр. Правди в м. Києві, позивач керуючи автомобілем RavonR4 д/н [NUMBER] сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача - [PERSON] , який керував автомобілем ВМW328 д/н [NUMBER] . Відносно водія [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення за результатами даної ДТП. У подальшому постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2020 року [PERSON] визнано винним у порушенні ПДР в Україні та скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і притягнуто до адміністративної відповідальності. Позивач вжив заходів щодо проведення незалежної експертної оцінки з визначенням вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу. За результатами експертизи сума матеріальної шкоди становить 150338,76 грн. Оскільки відповідач не бажає відшкодовувати завдану шкоду, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь відшкодування шкоди на загальну суму у розмірі 203669,35 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 31.01.2022 року, прийнято позовну заяву до розгляду та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлвся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позов обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 19.09.2020 року перебуваючи на перехресті вул. Н. Ужвій та пр. Правди в м. Києві, сталося зіткнення між автомобілем RavonR4 д/н [NUMBER] , що належить позивачу, під керуванням [PERSON] та автомобілем ВМW328 д/н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Відносно водія [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення за результатами даної ДТП. Постановою судді Подільського районного суду м. Києва від 04.12.2020 року у справі № 758/11416/203/758/6134/20 [PERSON] визнано винним у порушенні ПДР в Україні та скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, і притягнуто до адміністративної відповідальності. Таким чином, у позивача з`явились підстави для пред`явлення майнових вимог до [PERSON] про відшкодування заподіяної ним майнової шкоди. Як виявилось, цивільна відповідальність відповідача не була застрахована. Позивач вжив заходів щодо проведення незалежної експертної оцінки з визначенням вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу. За результатами експертизи сума матеріальної шкоди становить 150338,76 грн, а загальний розмір заподіяної шкоди складає 182930,51 грн., також позивач просить стягнути з відповідача 12988,07 грн. - інфляційних втрат, 2750,77 грн. - 3% річних, 5000,00 грн. - моральної шкоди та судові витрати. Позивач звернувся до відповідача з вимогою відшкодувати завдану шкоду, але до цього часу вимога залишена без реагування. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі. Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1187 цього Кодексу джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Таким чином проаналізувавши, дослідивши та перевіривши докази позивача, що містяться в матеріалах справи та вимоги щодо стягнення з відповідача загального розміру заподіяної шкоди у сумі 182930,51 грн. суд погоджується з цією вимогою та задовольняє її в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача 12988,07 грн. - інфляційних втрат, 2750,77 грн. - 3% річних на користь позивача, суд перевірив правильність розрахунків та задовольняє їх з наступних підстав. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Цього ж висновку дотримується і Верховний суд України, який вказує на те, що «відповідно до частини 1 статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим - є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Відповідно до статті 509 ЦК зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК. Згідно зі статтею 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі. Вказаний правовий Висновок зазначений у Постанові Верховного суду України у справі № 3-295гс16 від 01.06.2016 року. У подальшому Верховний суд України підтримав свою позицію у своїх Постановах у справах № 373/436/14-ц від 21.12.2016 року, № 761/5817/15-ц від 07.06.2017 року. Позивач також просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., вказуючи що на його утримані перебуває батько дружини, який має І групу інвалідності та потребує сторонньої допомоги, що підтверджується відповідними документами, які містяться в матеріалах справи, а тому суд оцінивши ці докази, за своїм внутрішнім переконанням задовольняє вимоги позивача в цій частині в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За таких обставин, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved