Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

Позивачка 28.05.2021 року звернулась до Харківського райсуду Харківської області із позовом до відповідача про встановлення юридичного факту та визнання права власності, мотивуючи тим, що 24 травня 2004 року на підставі розпорядження Харківської райдержадміністрації № 313 від 25.07.2003 року її матері - [PERSON] було видано державний акт серії ХР № 002874 на право власності на земельну ділянку площею 1,6423 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Роганської селищної ради ( колишньої Пономаренківської сільської ради ) Харківської області. [INFO] її мати померла, після якої відкрилася спадщина. В термін встановлений ст. 560 ЦК України вона не заявляла про відмову від спадщини. Останні 10 років життя матері вона постійно проживала разом зі своєю матір`ю, але не може документально довести нотаріусу факт свого постійного спільного проживання зі спадкодавцем по день смерті матері, що необхідно їй для прийняття спадщини за законом. Вони разом вели спільне господарство, у них утворився спільний бюджет, який складався з пенсії матері та із її заробітної плати, вони разом приймали рішення щодо витрачання спільних коштів з метою ремонту житла та покращення умов проживання в ньому, оплаті комунальних платежів. Вона намагалася забезпечувати матері комфортні умови проживання, щоб надавати їй можливість, незважаючи на важкий фізичний стан та стан здоров`я, відчувати рух життя, бути інформованою щодо всіх важливих подій. Крім того, вона постійно піклувалася про лікування матері, забезпечувала їй сама та за допомогою лікарів і медичних працівників необхідний догляд, піклування, стаціонарні заходи лікування вдома ( крапельниці, масажі та інші ). Все це вимагало постійного її контакту з лікарями медичного закладу за місцем їхнього з матір`ю проживання, який вона й здійснювала. Після смерті її матері залишилась спадщина, яку вона фактично прийняла, як спадкоємець за законом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Проте, оформити свої спадкові права, вона позбавлена можливості в зв`язку, з тим, що на час смерті її матері, хоча й проживала разом з нею постійно за однією адресою, зареєстрована була за іншою адресою. Коли її матір померла, саме вона сплатила всі витрати по її похованню, організувала проведення поминок, продовжує користуватися спадковим майном до теперішнього часу, тощо. З заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори вона не зверталася. За ч. 2 ст. 315 ЦПК України суд встановлює факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав. Згідно до ст. 315 ч. 1 п. 6, ч. 2 ЦК України у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає справи про встановлення факту : належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по- батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті . Окрім цього, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України ( шість місяців ), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 р., доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути : довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в побудинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц. від 14.09.2016 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку : «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів». Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6- 7165св09 від 03 листопада 2010 року, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11 листопада 2015 року, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21 жовтня 2015 року. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно вимог п. п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 5 ст. 4 ЦПК України, жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини наголошує, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст. 15 ЦК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути : визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у Державі. Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-32цс13 від 12.06.2013 року, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» ( Конвенція ), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємців ). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права і обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Ст. 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, успадковуються не тільки майнові права на об`єкти права власності, а й права із здійсненням яких законом пов`язується виникнення майнових прав. Пленум Верховного суду України у своїй Постанові за № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На підставі вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. З положень ч. 2 ст. 1120 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України позивач, як онука померлого по лінії батька, являється спадкоємцем за правом представлення на майно діда, то повинна спадкувати за правом представлення. Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч. 3 ст. 152 ЗК України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, як визначено в ст. 81 ч. 1 п. г ЗК України. Також, як вбачається з ч. 1 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням її цільового призначення ) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. На підставі ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Відповідно до вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява, окрім іншого, повинна містити попередній ( орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Згідно вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Таким чином, за подання вказаної позовної заяви до суду сплаті підлягає судовий збір в розмірі 908 грн., що становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Крім того, згідно вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви у справах окремого провадження ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Таким чином, за подання вказаної позовної заяви до суду сплаті підлягає ще й судовий збір в розмірі 454 грн., що становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу. Таким чином, на момент подання позовної заяви до суду орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає 1 362 грн. На виконання вимог п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що заходи досудового врегулювання спору не вживалися. На виконання вимог п. 7 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не вживалися. На виконання вимог п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що на даний час ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Прохала : встановити юридичний факт постійного проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] по день її смерті - [INFO] . Визнати за нею - [PERSON] , [INFO] ( паспорт серії [NUMBER] , виданий Липецьким відділом УМВС України в Харківській області 30.01.1996 року, РНОКПП : [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку ( пай ) площею 1,6423 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Роганської селищної ради Харківської області після смерті [INFO] матері - [PERSON] . 04.11.2021 року позивачка надала суду уточнену позовну заяву ( а. с. 40 41 ), де прохала : Встановити юридичний факт постійного проживання однією сім`єю її - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] по день її смерті - [INFO] в [ADDRESS] , інд. : [NUMBER] . Визнати за нею - [PERSON] , [INFO] , ( паспорт серії [NUMBER] , виданий Липецьким відділом УМВС України в Харківській області 30.01.1996 року, РНОКПП : [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку ( пай ) площею 1,6423 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Роганської селищної ради Харківської області після смерті [INFO] матері - [PERSON] . На підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати судоми правосуддя під час воєнного стану, відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінено підсудність Харківського райсуду Харківської області та дану справу передано для розгляду Полтавському райсуду Полтавській області по суті. Ухвалою судді Полтавського райсуду Полтавської області від 07.09.2022 року справу прийнято до свого провадження ( а. с. 75 ). В судове засідання сторони у справі не з`вилися, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутності. Де позивачка уточнений позов підтримала, надавши можливі докази на його підтвердження ( а. с. 36 ). Представник відповідача Роганської селищної ради Харківського району Харківської області не висловив заперечень щодо позовних вимог ( а. с. 80, 82 ). Тому, суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з`явившихся, належно повідомлених сторін по наявним матеріалам справи та за наявності від них відповідних заяв. Судом встановлені всі обставини, на які послалася в позові порзивачка і вони доводяться матеріалами справи на а. с. 9 17, 27, 28, 39, 61 - 65. \~ \~ Суд,\~дослідивши \~докази,\~ якими\~ обґрунтовується\~ уточнений\~ позов,\~ вважає,\~ що\~ позов\~ підлягає\~ задоволенню\~ на\~ підставі\~ \~ст.\~256,\~ 328,\~ 392,\~ 1216,\~ 1217,\~ 1261,\~1268\~ \~ЦПК \~України,\~ так\~ як\~ прозивачкою\~ доведено\~ даний\~ \~ факт\~ та\~ \~його \~встановлення \~в даному\~ випадку\~ позасудовим\~порядком \~не \~можливе,\~ від\~нього \~залежить \~виникнення майнових\~ прав\~позивачки.\~ \~ \~ Та\~ власник \~майна \~ може\~ пред`явити\~ \~позов \~про \~визнання \~його \~ права\~ \~власності,\~ якщо\~це \~право \~оспорюється \~або \~не \~визнається \~іншою \~особою,\~…. Позивачка є єдиною спадкоємицею за законом на вказану земельну ділянку після померлої матері.

Outcome: approved