Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, відповідно до якого просив суд визнати його членом сім`ї [PERSON] , померлого [INFO] та наймачем житлового приміщення жилою площею 42 кв.м., яка складається з двох кімнат в окремій квартирі за адресою [ADDRESS] замість одноутробного брата [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову, позивач посилався на те, що 16.04.2013 року виконавчий комітет Петрівської селищної ради видав [PERSON] ордер на право зайняття 2-х кімнатної квартири за адресою [ADDRESS] . [PERSON] є рідним братом позивача по лінії матері. Позивач, його мати та брат [PERSON] проживали за вищевказаною адресою. Позивач проживав за вказаною адресою до 2003-2004 років. [INFO] їх мати [PERSON] померла. [INFO] помер також брат позивача [PERSON] . За життя [PERSON] не встиг приватизувати квартиру у якій вони разом проживали, процедури такої не починав та заповіту не склав. Після смерті матері його брат повністю знаходився на утримані позивача, також позивач утримував і спірну квартиру. Наразі позивач постійно проживає у вказані квартирі, сплачує усі комунальні платежі, та за власними можливостями здійснює її утримання. У судовому засіданні позивач на задоволенні позову наполягав, також показав суду, що до 2009 року був зареєстрований за адресою по [ADDRESS] та проживав там разом з матір`ю та братом [PERSON] , але проживав у даній квартирі до 2013 року, наразі він разом з співмешканкою та 4 дітьми мешкає у цьому ж будинку, але поверхом нижче. Його брат, [PERSON] , мав інвалідність, часто хворів, вів розгульний спосіб життя, після смерті матері брат проживав разом з ним, а коли випивав спиртні напої то повертався жити до квартири за адресою [ADDRESS] , наразі дана квартира непридатна для проживання. Позивач вважає себе законним спадкоємцем майна померлого брата, тому звернувся до адвоката, який порекомендував йому звернутися до суду саме з таким позовом. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та покази свідків, з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що відсутні законні підстави для задоволення позову виходячи з наступного. Судом, на підставі досліджених доказів були встановлені наступні обставини. Згідно копій свідоцтв про народження, свідоцтв про розірвання та укладення шлюбу, позивач та [PERSON] є рідними братами по лінії матері. [INFO] померла мати позивача та [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до довідки з виконавчого комітету Петрівської селищної ради від 18.03.2013 року: за адресою [ADDRESS] проживала та була зареєстрована [PERSON] до дня смерті, разом з нею проживали та були зареєстровані син [PERSON] з [INFO] до дати видачі довідки та син [PERSON] з 11.11.1996 року по 06.11.2009 рік. Згідно копії ордеру №001220 від 16.04.2013 року, [PERSON] надано право на зайняття 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно довідки виконкому Великобуялицької сільської ради, померлий [INFO] [PERSON] проживав та був зареєстрований до дня смерті за адресою [ADDRESS] один. Згідно копії паспорта позивача, останній з 06.11.2009 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] , наразі там проживає. Також допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що дійсно [PERSON] є рідним братом по лінії матері [PERSON] , [PERSON] постійно надавав допомогу братові, піклувався про нього, лікував. Наразі свідки знають, що [PERSON] проживає разом з дружиною. Також свідки бачили, що за життя [PERSON] , вони спільно з позивачем проживали в одному квартирному будинку, заходили в один під`їзд, але хто де ночував вони не бачили. Тобто, з належних та допустимих доказів, а також пояснень самого позивача та свідків, судом було встановлено, що дійсно [PERSON] піклувався про свого брата [PERSON] , який згідно копії посвідчення був інвалідом ІІ групи, однак за адресою по [ADDRESS] позивач на день смерті [PERSON] не проживав та не був зареєстрований. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з частинами першою та другою статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з ч.2, ч.4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. За положеннями ч.ч.1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За змістом ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Згідно з ч.1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Крім того, відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За змістом статті 103 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили. Відповідно до ч.1 ст.106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до положень ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. В даному випадку позивач, з дати видачі померлому [PERSON] ордеру на вселення з 16.04.2013 року не проживав в квартирі [ADDRESS] та не був там зареєстрований, має інше місце реєстрації та користується іншим житловим приміщенням. При цьому померлий [PERSON] після отримання ордеру договору найму не укладав. Отже відсутні підстави для визнання [PERSON] членом сім`ї наймача квартири та як наслідок новим наймачем, тому у задоволені позову необхідно відмовити. Застосовуючи норми процесуального права, суд зазначає. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. На виконання положень ст.141 ЦПК України судові витрати залишити за суб`єктом, що його понесли.

Outcome: dismissed