Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до\~\~ [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, в якому вказала, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 2008 року. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Причинами розірвання шлюбу вказує різні погляди на життя, постійні сварки та окреме проживання. Вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. Також зазначає, що відповідач в добровільному порядку відмовляється утримувати дітей. Розпорядженням Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» , враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану: змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема Харківського районного суду Харківської області на Полтавський районний суд Полтавської області. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 05.08.2022 року справа прийнята до провадження, призначена до розгляду в порядку спрощеного провадження. Позивачка у судове засідання не з`явилась. Надала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Надав відзив на позов в якому зазначив, що позовні вимоги визнає частково, а саме визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та частково в частині стягнення аліментів та просить здійснювати стягнення в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. на обох дітей. Посилався на те, що має також дітей від попереднього шлюбу, яким допомагає та також має матір похилого віку, яка потребує матеріальної допомоги в зв`язку з малою пенсією. Будь-які інші заяви чи клопотання сторонами не заявлялись, а судом не вирішувались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Згідно зі ст.24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст.ст.110-112\~Сімейного кодексу\~України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя . Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109\~СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до\~\~ст.\~21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджено оригіналом свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (а.с.6). Неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , мешкають разом з позивачем. Шлюбні стосунки між подружжям припинені, оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.114\~СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Оскільки позовні вимоги було задоволено повністю, понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного. Статею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, одержувач аліментів [PERSON] скористалася своїм правом щодо визначення способу стягнення аліментів саме у частці від доходу батька дітей. Згідно частини 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та застосовується, зокрема, для загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм (ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановлено: з 1 січня - 2 833 гривень, з 1 липня - 2 969 гривень, з 1 грудня - 3040 гривень. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року4, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Позивачка просить стягнути з відповідача 1\\3 частку заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожикового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину , що не суперечить і ч.5 ст.183 СК України. Отже, твердження відповідача, що суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі суперечить вимогам ст.184 СК України, відповідно до якої лише а заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому суд зазначає, що позивачка визначилася щодо способу стягнення аліментів саме у частці від доходу батька дітей у розмірі 1\\3 частки. Обставина, що відповідач має двох дітей від попереднього шлюбу: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яким є 23 та 28 років відповідно, є повнолітніми, та в змозі самі забезпечувати своє життя, мати відповідача є пенсіонеркою похилого віку, про те це не є підставою для зменшення розміру аліментів для неповнолітніх дітей. На відповідача як на батька дитини покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, яки проживають разом із матір`ю, а тому, оцінивши надані сторонами докази суд вважає, що [PERSON] в змозі надавати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітків (доходів). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved