Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Поваляєв О.Б. звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, 19.12.2006 позивачем було знято із депозитного рахунку № [NUMBER] кошти в сумі 321 838 грн. та пізніше, 25.12.2006 також було знято з депозитного рахунку № [NUMBER] в сумі 693 691 доларів США, які було передано на зберігання [PERSON] у сейфі його робочого кабінету. Доступ до вказаних коштів мали [PERSON] та [PERSON] . У серпні 2007 року, [PERSON] звернувся до позивача із проханням позичити кошти, а саме 100 000 доларів США, на що позивач погодилась та повідомила, що її кошти можна отримати через [PERSON] , якого вона попередить про візит [PERSON] та надасть усні розпорядження щодо видачі коштів. 21.08.2007 в приміщенні банку «Траст-Капітал», [PERSON] було отримано грошові кошти у сумі 100 000 доларів США, що належать позивачу. Факт отримання зазначених коштів підтверджується, зокрема розпискою від 21.08.2007 за підписом [PERSON] . 06.05.2021 [PERSON] було направлено поштовим зв`язком претензію про повернення коштів у розмірі 100 000 доларів США. Вказану претензію [PERSON] було отримано 12.05.2021. Як було встановлено пізніше рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 09.12.2020 у справі №756/10597/19 і на такій позиції наполягав сам [PERSON] , що отримав грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США в приміщенні ЗАТ «АКБ «Траст Капітал», тому даний факт не підлягає доказуванню у силу ст.82 ЦПК України. Також, вказаним рішенням суду встановлено, що відповідач, того ж дня, вказані гроші передав [PERSON] . Зазначається, що відповідачі спірними коштами заволоділи переслідуючи спільну мету та маючи спільний умисел. При цьому роль кожного з них не має значення. Зважаючи на викладене та те, що доказів щодо розподілу безпідставно набутих коштів ними при розгляді справи№756/10597/19 не надано, а отже вони відповідають перед позивачем як солідарні боржники, як в частині повернення коштів так і відсотків за їх користування. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 18.06.2021 прийнято позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27.07.2021 відкладено підготовче засідання у цивільній справі та продовжено строк підготовчого провадження у справі №756/9369/21 строком на 30 (тридцять) днів. 07.09.2021 до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому між іншим зазначено, що спірні грошові кошти не є набутими та/або збереженими [PERSON] , тобто відсутня основна умова визнання таких грошових коштів безпідставно набутим майном, відсутня обумовленість збільшення або збереження майна [PERSON] . Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 09.12.2020 у справі №756/10597/19, встановлено, [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США на виконання доручення [PERSON] та того ж дня, були передані останній. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що вказані кошти належать їй. Також, позивачем не доведено, що грошові кошти у сумі 100 000 доларів США належали саме їй. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі №756/10597/19 встановлено обставини, відповідно до яких [PERSON] , отримав від [PERSON] та передав [PERSON] грошові кошти, і суд дійшов висновку, що [PERSON] не був стороною правочину, не отримав грошові кошти для себе. На підставі викладеного випливає, що [PERSON] не є набувачем грошових коштів у сумі 100 000 доларів США, а лише виконав отримане від [PERSON] доручення щодо отримання та передачі останній її власних коштів. Виходячи з наведеного, представник [PERSON] вказує, що позовна заява є повністю безпідставною, а позовні вимоги не обґрунтованими, тому у їх задоволенні необхідно відмовити. Протокольною ухвалою суду від 28.09.2021 було задоволено клопотання представника позивача про витребування з архіву Оболонського районного суду м. Києва цивільну справу №756/10597/19 для огляду її в судовому засіданні. 28.09.2021 до суду від представника позивача надійшло клопотання про допит свідка [PERSON] та допит позивача [PERSON] в якості свідків. Протокольною ухвалою суду від 20.12.2021 було задоволено клопотання представника позивача про допит свідка [PERSON] та відмовлено у задоволенні клопотання про допит позивача [PERSON] в якості свідка, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. 17.08.2022 до суду від представника [PERSON] надійшли пояснення по суті справи, в яких між іншим зазначено, що відзив на позов [PERSON] підтримує в повному обсязі. Вказує, що не зрозуміло, яке відношення до розписки має позивач. Позивачем не надано жодних фактів того, що дані кошти були саме позивача, оскільки розписка, на яку посилається позивач, жодним чином не підтверджує того факту, що дані кошти були власністю саме позивача. Водночас, представник [PERSON] просить застосувати строки позовної давності. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник [PERSON] у задоволенні позову просила відмовити, з підстав викладених у відзиві. Представник [PERSON] підтримав позицію представника [PERSON] та посилався на позицію, викладену у поясненнях, які долучені до матеріалів судової справи. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що 21.08.2007 за розпорядженням [PERSON] грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США було передано [PERSON] , для підтвердження передачі узяв з останнього розписку. [PERSON] і до того неодноразово отримував у нього гроші за дорученням позивача. Вказані кошти зберігалися у сейфі, який належить йому особисто. Крім коштів позивача [PERSON] у вказаному сейфі зберігалися грошові кошти відповідача [PERSON] , облік яких він не здійснював. Суд, заслухавши учасників судового процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, а також матеріали справи №756/10597/19 (провадження №2/756/1661/20), докази надані в обгрунтування та спростування заявлених позовних вимог встановив наступні обставини. Судом встановлено, що 21.08.2007 відповідачем [PERSON] написано розписку про те, що він 21.08.2007 о 10.30 узяв у банку 100 000 (сто тисяч) доларів США (а.с.8). Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 09.12.2020 у справі №756/10597/19 відмовлено повністю в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , про стягнення боргу за договором позики. 06.05.2021 представником позивача [PERSON] було підготовлено та направлено вимоги [PERSON] та [PERSON] про повернення грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США, які були отримані [PERSON] за розпискою від 21.08.2007. Разом з тим, зазначено, що в разі ігнорування даної вимоги, представник буде змушений звернутись із позовом до суду про стягнення таких коштів, відсотків за їх користування, а також штрафних санкцій (а.с.14-20). Відповідно до відповіді на зазначену вище вимогу представника позивача [PERSON] від 31.05.2021 (а.с.22-23), представником [PERSON] було повідомлено останнього, що боргових відносин між [PERSON] та [PERSON] немає і не було, а тому жодної заборгованості немає. Також зазначається, що Оболонським районним судом м. Києва під час розгляду справи №756/10597/19 стягнення боргу за договором позики вже досліджувалось питання походження розписки наданої [PERSON] про отримання ним 21.08.2007 грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США та наявності боргових зобов`язань між ними. За результатами розгляду вказаної справи ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] . Враховуючи викладене, вказує, що дана вимога є незаконною, а відтак задоволенню не підлягає. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги та посилаючись при цьому на положення ст. 1212 ЦК України позивач зазначає, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі №756/10597/19 встановлено, що між позивачем та [PERSON] виходячи зі змісту вказаної розписки, не виникло боргових зобов`язань. Наведене, на думку позивача, свідчить, що наявні підстави для застосування положень ст. 1212 ЦК України. Чинне законодавство виділяє низку специфічних видів позовів, які випливають зі змісту самих норм права. Відтак поряд із віндикаційним, негаторним позовами використовується також позов, можливість подання якого виникає у зв`язку з кондикційними правовідносинами між сторонами, тобто про повернення безпідставно набутого чи збереженого майна. Суть кондикційного позову випливає з положень ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до змісту статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі або відшкодувати його вартість. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 Цивільного кодексу України). Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. До того ж, до предмету доказування у даній справі входить встановлення наступних обставин: чи набув відповідне майно відповідач за рахунок позивача; чи є для цього підстави. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14 та постанові Верховного Суду у справі № 668/7704/15-ц (провадження № 61-14244св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду від 02.03.2016р №6-3090цс15). Посилаючись на те, що спірні грошові кошти належать позивачу, хоч і зберігалися не за місцем його проживання, позивач зазначив, що джерелом цих коштів є кошти , які знято 19.12.2006 із депозитного рахунку № [NUMBER] в сумі 321 838 грн. та 25.12.2006 з депозитного рахунку № [NUMBER] в сумі 693 691 доларів США. Між тим як вбачається з наданої позивачем довідки Акціонерного товариства «Банк Траст-Капітал» від 27.05.2021, виписок по особовим рахункам у них зазначено лише про зняття позивачем грошових коштів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні, серед іншого показав, що [PERSON] і до того неодноразово отримував у нього гроші за дорученням позивача. Крім коштів позивача [PERSON] у вказаному сейфі зберігалися грошові кошти відповідача [PERSON] , облік яких він не здійснював. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі №756/10597/19 від 09.12.2020, встановлено, серед іншого, що « [PERSON] 21.08.2007 надала усне доручення [PERSON] , який був довіреною особою родини, отримати у банку «Траст Капітал», де зберігалися гроші сім`ї, грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США та привезти гроші їй. Особисто вона не могла поїхати за грошима, оскільки недобре себе почувала. Вказані гроші належать їй. [PERSON] особистого не попереджала про те, що до нього за грошима приїде [PERSON] . Вказані кошти [PERSON] передав їй того ж дня - 21.08.2007. Суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не доведено, що грошові кошти у сумі 100 000 доларів США належали саме їй. Наявність в неї оригіналу розписки жодним чином не доводить вказаних обставин.» У відповідності до ч. 4 ст. 82 Цивільного кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, оскільки рішення Оболонського районного суду м. Києва у цивільній справі №756/10597/19 від 09.12.2020 набрало законної сили, воно має преюдиційний характер під час розгляду справи. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Отже, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що саме ці грошові кошти позивача зберігалися у сейфі [PERSON] та саме вказані спірні грошові кошти майже через вісім місяців 21.08.2007 відповідно до зазначеної вище розписки були передані [PERSON] . Доводи представника позивача щодо безпідставності набуття відповідачами коштів суд відхиляє, оскільки представником позивача не було належним чином доведено факту, що грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США відповідачі набули за рахунок коштів позивача та відповідно безпідставність набуття ними спірних коштів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача щодо стягнення безпідставно набутих коштів недоведені та не підтверджені належними доказами. Таким чином, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. У зв`язку з відмовою в задоволенні вищевказаної позовної вимоги, вимога про стягнення 3% річних за користування безпідставно набутими коштами також не підлягають задоволенню, оскільки вона є похідною від вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів. Щодо заяви представника відповідача [PERSON] про застосування позовної давності суд зазначає, що відмова в позові через пропуск позовної давності можлива лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при одночасному пропуску позовної давності в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018р у справі 575/476/16-ц. Враховуючи наведене, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на їх недоведеність позивачем. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed