Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

24.01.2022 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в прядку підсудності надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] , представник позивача, адвокат Костюченко М.С., до [PERSON] і [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Правобережна товарна біржа про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна. Справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 21.03.2022 року. 21.03.2022 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений за клопотаннями представників сторін на 08.06.2022 року. 08.06.2022 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений за клопотаннями представника відповідача на 28.07.2022 року. 27.06.2022 року від відповідача [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву. 28.07.2022 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 10.10.2022 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 10.10.2022 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог за позовною заявою в новій редакції позивач просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу за реєстровим номером № 2812/20/1 від 28.12.2020 року, який укладений між [PERSON] і [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: на підставі договору купівлі-продажу саду від 05.06.2005 року, який було укладено між Обласним комунальним підприємством «Птахорадгосп «Український» та [PERSON] ,. останній набув право власності на яблуневий сад, який знаходиться за адресою: Криничанський район с. Гуляйполе. В подальшому [PERSON] , уклав з позивачем біржовий контракт № 01 від 28.03.2011 року. Відповідно до умов якого [PERSON] , отримав у приватну власність фруктові дерева, які знаходяться за адресою: Дніпропетровська область Криничанський район с. Гуляйполе. В підтвердження факту передачі майна між сторонами було укладено акт приймання-передачі майна від 28.03.2011 року. В подальшому позивач неодноразово намагався відвести в оренду земельну ділянку, на якій знаходяться придбані ним фруктові дерева, що підтверджується відмовами Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Позивач також сплачував земельний податок за земельну ділянку, на якій знаходиться придбаний фруктовий сад, що підтверджується відповідними квитанціями про оплату. Однак наприкінці листопада 2021 року від працівників Затишнянської сільської ради Керімов В.Р.О, дізнався про те, що куплений ним у [PERSON] , фруктовий сад, останній повторно продав [PERSON] , на Правобережній товарній біржі 28.12.2020 року на підставі договору купівлі - продажу майна № 2812/20/1. Разом з тим, п. 6 договору № 2812/20/1 від 28.12.2020 року [PERSON] , вказано, що дане майно (фруктовий сад) до моменту підписання цього договору нікому не продано, навмисно ігноруючи укладений раніше біржовий контракт на купівлю-продаж № 01 від 28.03.2011 року, відповідно до якого фруктовий сад було продано [PERSON] . На підставі чого просить визнати договір № 2812/20/1 від 28.12.2020 року недійсним, оскільки даний договір повинен бути укладений в письмовій формі та бути нотаріально посвідченим та підлягає державній реєстрації, оскільки предметом укладеного договору купівлі-продажу є земельна ділянка, проте сторонами вказані дії виконані не були, що й стало підставою звернення до суду. В судове засідання позивач і представник позивача не з`явились, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, згідно якої позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала посилаючись на те, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки недотримання сторонами нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації вказує на те, що договір є нікчемним і визнавати його недійсним не вимагається. Крім того відповідно до листа товарної Біржі «ПРОМЕТЕЙ» від 08.12.2021 року вказується, що біржовий контракт № 01 від 28.03.2011 на купівлю - продаж фруктового саду розташованого в с. Гуляйполе Криничанського району Дніпропетровської області не укладався. В свою чергу Затишнянською сільською радою прийняте рішення від 16.07.2021 року № 15-13/VІІІ, пунктом 9 якого вирішено надати згоду на поділ земельної ділянки загальною площею 40.0639 га, комунальної власності сільськогосподарського призначення, кадастровий номер 1222082000:01:001:0405, яка розташована на території Затишнянської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області. Та надані дозволи у кількості 20 штук громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності сільськогосподарського призначення площею по 2.00 га. на підставі чого у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно наданих письмових пояснень проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що за підписаним ним біржовим контрактом № 01 від 28.03.2011 року позивач в односторонньому порядку відмовився від виконання обов`язку зі сплати коштів, визначених у договорі. У зв`язку з чим в подальшому ніяких переговорів з [PERSON] , щодо продажу саду він не вів та реєстрації біржового контракту не проводив. 28.12.2020 року на Правобережній товарній біржі був укладений договір купівлі - продажу майна № 2812/20/1 між ним та [PERSON] . Умови цього договору виконані в повному обсязі. Претензій один до одного вони не мають у зв`язку з чим договір був зареєстрований на Правобережній товарній біржі. Третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору представник Правобережної товарної біржі в судове засідання не з`явився, про дату ч ас і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини З наданих сторонами доказів судом встановлено, що між [PERSON] , і [PERSON] , був підписаний біржовий контракт № 01 від 28.03.2011 року. Відповідно до умов якого [PERSON] , отримав у приватну власність фруктові дерева, які знаходяться за адресою: Дніпропетровська область Криничанський район с. Гуляйполе, що підтверджується копією контракту. Також між сторонами був підписаний акт приймання-передачі майна від 28.03.2011 року, що підтверджується копією акту прийму-передачі майна. Позивач посилається на те, що він неодноразово намагався відвести в оренду земельну ділянку, на якій знаходяться придбані ним фруктові дерева, що підтверджується відмовами Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Позивач також вказує, що сплачував земельний податок на земельну ділянку, на якій знаходиться придбаний фруктовий сад . Відповідно до доводів позивача наприкінці листопада 2021 року від працівників Затишнянської сільської ради Керімов В.Р.О., дізнався про те, що куплений ним у [PERSON] , фруктовий сад, останній повторно продав [PERSON] , на Правобережній товарній біржі 28.12.2020 року на підставі договору купівлі - продажу майна № 2812/20/1. Позивач посилається на те, що п. 6 договору № 2812/20/1 від 28.12.2020 року [PERSON] , вказано, що дане майно (фруктовий сад) до моменту підписання цього договору нікому не продано, навмисно ігноруючи укладений раніше біржовий контракт на купівлю-продаж № 01 від 28.03.2011 року, відповідно до якого фруктовий сад було продано [PERSON] . На підставі чого позивач просить визнати договір № 2812/20/1 від 28.12.2020 року недійсним, оскільки даний договір повинен бути укладений в письмовій формі та бути нотаріально посвідченим та підлягає державній реєстрації, оскільки предметом укладеного договору купівлі-продажу є земельна ділянка. Проте сторонами оспорюваного договору вказані дії виконані не були. Відповідно до 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Таким чином відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 ЦК України - За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України - Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України - У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки предметом договору № 2812/20/1 від 28.12.2020 року, який позивач просить визнати недійсним, є фруктовий сад, який розташований на земельній ділянці площею 40.0639 га, кадастровий номер 1222082000:01:001:0405, за адресою Дніпропетровська область Кам`янський (Криничанський) район с. Гуляйполе, тобто нерухоме майно, оскільки фруктовий сад розташований на земельній ділянці і є нерозривно пов`язаним із земельною ділянкою, на якій він розташований, відповідно наслідком недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є його нікчемність. Таким чином суд погоджується із доводами представника відповідача , що позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушених прав. Оскільки зазначені позивачем умови є нікчемними, вимога про визнання договору купівлі-продажу недійсним є неналежним способом захисту. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду України від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19. Крім того, відповідно до повідомлення Товарної біржі «ПРОМЕТЕЙ» від 08.12.2021 року судом встановлено , що відповідно до відомостей про проведення реєстрації, укладання біржових контрактів по купівлі-продажу майна, які є в наявності в Товарній Біржі «ПРОМЕТЕЙ», запис про укладення і реєстрацію Біржового контракту № 01 від 28 березня 2011 року, на купівлю продаж фруктового саду, розташованого в с . Гуляйполе Криничанського району Дніпропетровської області відсутній. Вказаний біржовий контракт № 01 від 28.03.2022 року не укладався. З дослідженого в судовому засіданні біржового контракту № 01 від 28.03.2022 року, судом встановлено, що даний біржовий контракт не містить запису про реєстрацію його Товарною Біржою «ПРОМЕТЕЙ», з чого суд приходить до висновку, що у позивача не виникло право власності на фруктовий сад, розташований за вищевказаною адресою. Доводи позивача про те, що він сплачував земельний податок за земельну ділянку, на якій розташований фруктовий сад, суд не може взяти до уваги, оскільки позивачем надано лише дві квитанції про сплату земельного податку за 26.03.2021 року та за 31.05.2021 року, і з даних квитанцій не вбачається, що земельний податок сплачений саме за земельну ділянку, на якій розташований спірний фруктовий сад. Крім того земельна ділянка, на якій розташований фруктовий сад, на підставі рішення Затишнянської сільської ради від 16.07.2021 року № 15-13/VІІІ розподілена між фізичними особами, яким наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відвення земельної ділянки у власність. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі. Так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908.00 (дев`ятсот вісім) грн., покласти на позивача.

Outcome: dismissed