Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, в якому просить: 1) змінити спосіб стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання смільної малолітньої дитини інваліда з дитинства [PERSON] , [INFO] , встановлених рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року у цивільній справі № 758/14605/20; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина інваліда з дитинства [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду з позовною заявою і до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2009, який розірваний рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.02.2021. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який є дитиною інвалідом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року № 758/14605/20 позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання спільного малолітнього сина у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.12.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Оскільки спосіб стягнення аліментів на утримання дитини визначений судом у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку не відповідає вимогам матеріального утримання дитини, а саме з метою забезпечення дитині належних умов для виховання, отримання належного матеріального забезпечення потреб дитини від обох батьків, позивач звернулась до суду з позовною заявою про зміну способу стягнення аліментів. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 07 лютого 2022 року на адресу суду надійшов відзив, в якому відповідач просить повернути позовну заяву про зміну способу стягнення аліментів та додані до неї документи позивачу оскільки, аргументи які зазначені позивачем є неправдивими, відсутні доведення про зміну матеріального становища [PERSON] , позовна заява підписана не [PERSON] . Ухвалою суду від 21.02.2022 клопотання представника позивача адвоката Левківського Б. К. про витребування доказів задоволено. 21 червня 2022 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві надійшла інформація з реєстру зарахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на громадянина [PERSON] про місця роботи та нараховану заробітну плату за період з 01.12.2019 по 31.122021, що підтверджує наявність доходу відповідача. 12 вересня 2022 року на виконання ухвали про витребування доказів від Головного управління Державної податкової служби України в м. Києві надійшла інформація по фізичній особі - підприємцю [PERSON] разом з копіями документів податкової звітності за період з січня 2019 року по лютий 2022 року, з якої вбачається наявність доходу відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. ЦПК України, що підтверджується матеріалами, у судове засідання не з`явився. До початку судового засідання подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою, у задоволенні якого суд відмовив, оскільки відповідачем не надано підтверджувальних доказів. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторони, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.11.2009, який розірваний рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.02.2021. Від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який є дитиною інвалідом, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.02.2021 №758/14605/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 грудня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Між сторонами виник спір з приводу розміру аліментів, які повинен сплачувати батько на утримання малолітньої дитини, розмір та спосіб стягнення яких позивачка відповідно бажає збільшити та змінити. Частиною 1 ст.141СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналогічна норма, викладена і в ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства". Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст.181СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника, суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 СК України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. З аналізу наведених норм закону слідує, що суд визначає аліменти у частці від доходу матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі за вибором за заявою одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому, закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 192СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, Сімейний кодекс України встановлює підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у статтях 182 - 184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок цілком узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17-ц Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце, як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що позивач бажає змінити спосіб стягнення аліментів, визначивши його у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позивач обґрунтувала свої вимоги щодо необхідності зміни способу стягнення аліментів, оскільки визначена раніше сума аліментів не відповідає вимогам матеріального утримання дитини. Відповідач є здоровою, працездатною людиною, має дохід, перебуває на податковому обліку по теперішній час та сплачує податки, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини та рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, визначення вказаного позивачем способу та розміру стягнення аліментів призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону, тому позов підлягає задоволенню. Щодо посилання відповідача на мінливий дохід та отримання доходу в розмірі, меншому ніж мінімальна заробітна плата, суд зазначає, що визначений судом розмір аліментів - 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без правового обґрунтування, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам, інших неповнолітніх дітей у сторін немає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп.

Outcome: approved