Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач [PERSON] в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 31 січня 1994 року між ним - [PERSON] та [PERSON] , було укладено Договір дарування будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за номером №1-371. Право власності на вказаний будинок зареєстроване у бюро технічної інвентаризації (реєстраційний номер 2838) від 13 травня 1995 року. Таким чином він став єдиним власником у цілому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] , який належить йому на праві приватної власності. Також, у будинку [ADDRESS] , зареєстрований його син - [PERSON] , [INFO] . У 2007 році відповідач [PERSON] , [INFO] , виїхав на постійне місце мешкання до Російської Федерації. На теперішній час фактично мешкає у Російській Федерації та має дозвіл на проживання і у зв`язку з цими обставинами не має можливості приїздити до України та добровільно знятися з місця реєстрації. У зв`язку з реєстрацією відповідача у належній позивачу будинку, він опинився у складному матеріальному становищі, оскільки через значне підвищення тарифів на комунальні послуги, він не має можливості оформити житлову субсидію, оскільки в будинку зареєстрована особа, яка вже тривалий час в ньому не проживає, і зняти з реєстрації місця проживання відповідача він може лише шляхом звернення до суду з цим позовом про визнання відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням, що стане підставою для зняття його з реєстраційного обліку в будинку і можливістю отримати субсидію по сплаті комунальних послуг. На підставі зазначеного позивач просив: усунути перешкоди у користуванні [PERSON] , [INFO] , належним йому на праві власності нерухомим майном шляхом визнання відповідача [PERSON] , [INFO] , такими, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття останнього з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги позивача та обставини якими вони обґрунтовані визнав у повному обсязі. Представник третьої особи - відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі. Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Пунктом 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 31 січня 1994 року [PERSON] на праві власності належить житловий будинок під номером [ADDRESS] (ар.с. 9-10). Факт реєстрації відповідача [PERSON] в будинку [ADDRESS] підтверджено довідкою з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради від 22.07.2022 року №21/6335 (ар.с.5). Відповідно до акту № 141/14/1 про підтвердження факту проживання (не проживання) особи/осіб від 01.08.2022 року затвердженого посадовою особою відділу з питань діяльності ОСН та ОСББ КМР, за адресою: [ADDRESS], [PERSON] , [INFO] за вказаною адресою не проживає з 2007 року по теперішній час (ар.с.6). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний суд України дійшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності щодо жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно ст. 405 ЦК України 2003 року члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, слід вважати доведеними факти, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, у тому числі факт не проживання відповідача у вказаному будинку з 2007 року. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved