Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Южного міського суду Одеської області з позовом про стягнення суми боргу, який обґрунтовано тим, що між ним та відповідачем [PERSON] 16.08.2001 було укладено усний договір відповідно до якого, відповідач зобов`язався продати позивачу автомобіль Фольцваген Транспортер [NUMBER] за ціною 22750 доларів США. 16.08.2001 позивачем було сплачено 10500 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою. Станом на 08.12.2021 даний автомобіль продано [PERSON] не було і передплата повернута не була. 20.09.2021 р. на адресу реєстрації відповідача було направлено вимогу про сплату боргу, однак дана вимога повернулась із відміткою «за закінченням строку зберігання». Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 29.12.2021 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07.02.2022 відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зокрема заначив, що сторонами недотримано форми укладеного правочину, позивач безпідставно посилається на договір поставки, тоді як мав бути укладений договір позики. Крім того, розписка не містить дати повернення коштів, порушено строк позовної давності, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та застосувати строки позовної давності. 16.06.2022 представник позивача надав відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в даному випадку фактично відповідачу була передана певна сума грошових коштів, після чого відповідач повинен був передати автомобіль, що підтверджується розпискою, яка наявна в матеріалах справи. З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач не заперечує отримання коштів від позивача, та не заперечує, що повинен був передати останньому автомобіль. Проти позову він заперечує, тільки на тих підставах, що сторонами не було додержано письмової форми правочину. Щодо строків позовної давності, то в даному випадку її перебіг розпочинається з моменту пред`явлення вимоги позивачем і таким чином строк позовної давності не був пропущений. Також при оцінці строків надання відповіді на відзив представник позивача просить врахувати той факт, що Указом Президента України від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який наразі триває. Позивач та представник позивача проживали в м. Краматорськ, який знаходиться під обстрілами ворога, і вимушені були евакуюватися з міста, що створило певні труднощі комунікації. Розгляд справи неодноразово відкладався через неявку учасників справи. В судовому засіданні 12.09.2022 представник позивача адвокат Шейко І.О. позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив. В судовому засіданні 12.09.2022 представник відповідача адвокат Родіонов А.В. позов не визнав та просив повністю відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. В судове засідання 30.09.2022 належним чином повідомлені учасники справи не з`явились, із заявами та клопотаннями не звертались. Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18. Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання. \~ \~ \~ \~Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, встановивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та\~ [PERSON] було досягнуто домовленість у відповідності до якої відповідач [PERSON] зобов`язався продати позивачу автомобіль Фольцваген Транспортер за ціною 22750 доларів США. 16 серпня 2001 року\~відповідачем було складено розписку, за змістом якої [PERSON] отримав від [PERSON] 10500 доларів США (а.с.7). У договорі від 16.08.2001 строк передачі автомобіля не встановлений, та [PERSON] передача автомобіля [PERSON] здійснена не була. 20.09.2021 [PERSON] направив на адресу [PERSON] письмову вимогу про виконання договору, яка була повернута за закінченням терміну зберігання (а.с.10-13). У відповіді на відзив та в судовому засіданні сторона відповідача не заперечувала факту отримання коштів від позивача та доказів повернення коштів суду не надала. Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 500/6738/16-ц, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті\~норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено\~обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам\~сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України». Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.\~Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача». Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України). Продавець зобов`язаний\~передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити\~цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу\~(частина перша статті 663 ЦК України). У разі відмови продавця передати проданий товар\~покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу\~(частина перша статті 665 ЦК України). Якщо\~продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або\~повернення суми попередньої оплати\~(частина друга статті 693 ЦК України). За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До\~договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина перша та друга статті 712 ЦК України). За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина перша статті 837 ЦК України). Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору (стаття 849 ЦК України). Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.\~Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.\~Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави\~або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.\~У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо\~право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог\~про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року в справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20) зроблено висновок по застосуванню частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України та вказано, що «якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам)\~і згодом відмовилася від договору, то\~вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі\~пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. У даній справі зміст договору від\~16.08.2001 та тлумачення його змісту дозволяють зробити висновок проте, що між\~ [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено 16 серпня 2001 року договір купівлі-продажу автомобіля. Строк передачі [PERSON] (продавець) товару в договорі від 16.08.2001 не встановлений. 20.09.2021 представником позивача направлено на адресу відповідача письмову вимогу про виконання договору, яка повернулась з відміткою «за закінченням строку зберігання». Оскільки [PERSON] у вересні 2021 року\~відмовився від договору від 16.08.2001, то він має право вимагати від\~ [PERSON] , який порушив договір від 16.08.2001, повернення коштів в розмірі 10500,00 доларів США на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 500/6738/16-ц Суд відхиляє посилання відповідача [PERSON] про пропуск позовної давності з таких підстав. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями,\~строк виконання яких не визначений\~або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається\~від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.\~ У постанові\~Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від\~14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. У частині другій статті 530 ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником\~обов`язку не встановлений\~або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок\~у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Оскільки [PERSON] у вересні 2021 року відмовився від договору від 16.08.2001 та вимагав повернення коштів, то перебіг позовної давності розпочався саме після спливу семиденного строку за вимогою про повернення коштів, а тому позовна давність не пропущена. За таких обставин, суд робить висновок, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, відповідно до правової позиції викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Тому, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд помилково зазначили у своїх рішеннях висновок про\~стягнення з відповідача на користь позивачів боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні. На підставі положень\~ст. 141 ЦПК України, суд також стягує сплачений позивачем судовий збір з відповідача на користь [PERSON] .

Outcome: approved