Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Представник Міністерства культури України в інтересах Національного музею історії України (далі по тексту - позивач, НМІ України, Музей) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого просив стягнути на користь Національного музею історії України з [PERSON] шкоду (збитки) у розмірі 106 912, 26 грн. та стягнути з [PERSON] на користь Міністерства культури України судові витрати у розмірі 1762, 00 грн. Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Музею від 13.07.2015 № 255 «Про звільнення з посади головного інженера» за підписом генерального директора [PERSON] , [PERSON] було незаконно звільнено з посади головного інженера. Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2016, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22.11.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ [PERSON] було поновлено на посаді та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 106 912, 26 грн. без врахування податків та обов`язкових платежів. З огляду на зазначено Музею була завдана моральна шкода зайвими грошовими виплатами, яка, відповідно до положень ст. 237 КЗпП України, підлягає до стягнення з генерального директора [PERSON] . Міністерством було запропоновано відповідачу у добровільному порядку покрити заподіяну матеріальну шкоду, водночас відповідач вказану вимогу залишив поза увагою, шкоду не відшкодував, а тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позиція відповідача. Відповідач у своєму відзиві проти позову заперечував, просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у ньому. Вказала, що звільненню [PERSON] передувало накладення на нього дисциплінарного стягнення у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. При цьому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2016 у справі № 761/36660/15-ц вказаний наказ в частині оголошення позивачу догани було визнано незаконним та скасовано. Саме через це суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України є незаконним. Крім того, відповідач зазначає, що наказ від 08.06.2015 № 195 був підписаний заступником генерального директора з наукової роботи [PERSON] і єдиною підставою для пред`явлення позову [PERSON] зазначив саме підписання неуповноваженою особою. Крім того, у період видачі вказаного наказу, відповідач знаходилась у відрядженні. Відтак, відповідач вважає, що оскільки в основу наказу про звільнення було покладено зазначений вище наказ від 08.06.2015 № 195, то рішення суду має преюдиціальне значення і для вирішення вказаної справи і має бути враховане судом. Відтак на момент підписання наказу про звільнення наказ про оголошення [PERSON] догани був чинним і були наявні всі підстави для його звільнення. Відтак, у діях відповідача відсутня вина. Крім того, майновий стан відповідача, у зв`язку з відкритими виконавчими провадженнями, незадовільний, вона на момент подачі відзиву не отримує пенсію та не має інших доходів. Крім того, відповідач має низку захворювань, у зв`язку з чим потребує регулярного лікування. Відтак, стягнення коштів у розмірі, визначеному позивачем, матиме надмірний фінансовий тягар для відповідача. 21.03.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинниковим О.Ф. відкрито провадження по справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 05.10.2018 на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1169 від 04.10.2018 та Протоколу повторного автоматизованою розподілу судової справи між суддями, ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу прийнято до свого провадження та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 19.09.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено заяву представника позивача, який діє в інтересах НМІ України та залишено позов без розгляду. 09.07.2020 постановою Київського апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу представника позивача Міністерства культури, ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. від 19.09.2019 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 02.10.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 15.02.2022 від відповідача надійшов відзив. 26.04.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив. 06.10.2022 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2016, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017, прийнятого за результатами розгляду справи № 761/21796/15-ц за позовом [PERSON] до Національного музею історії України Міністерства культури України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Профспілка працівників Національного Музею історії України, Міністерство культури України, Генеральний директор Національного музею історії України [PERSON], про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги задоволено частково. Так, відповідно дод резолютивної частини рішення, судом постановлено: визнати звільнення [PERSON] на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, незаконним та скасувати його, поновити [PERSON] на посаді головного інженера Національного музею історії України з 14 липня 2015 року; визнати запис № 24 від 13 липня 2015 року у трутовій книжці серії [NUMBER] , про звільнення [PERSON] на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України від 13 липня 2015 року № 255, недійсним та зобов`язати Національний музей історії України Міністерства культури України внести відповідні відомості до трудової книжки серії [NUMBER] ; стягнути з Національного музею історії України на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 106912, 26 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів; стягнути з Національного музею історії України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн.. Також з Музею стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 1799, 92 грн. Як вже зазначалось вище, рішення суду скасоване не було та набрало законної сили. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З огляду на зазначене, вказаним рішенням суду, залишеним без змін за результатами апеляційного та касаційного перегляду, встановлено, що звільнення [PERSON] з посади головного інженера Національного музею історії України на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] від 13 липня 2015 року № 255 «Про звільнення з посади головного інженера», відбулось з порушенням трудового законодавства, а відтак, у відповідності до положень ст. 82 ЦПК України, вказані обставини не потребують доказування. Судом встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2016 повністю виконане 17.11.2017, у тому числі Музеєм було виплачено [PERSON] грошові кошти у сумі 106 912, 26 грн., що підтверджується випискою про рух грошових коштів по рахунку НМІ України від 23.11.2017. Відтак позивач набув права регресної вимог до відповідача. При цьому, відповідач, згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України, встановлені у судовому засіданні обставини не спростував. При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на встановлені обставини рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2016, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.03.2016 по справі № 761/36660/15-ц, оскільки воно не має преюдиціального значення для вирішення вказаної справи та стосується скасування наказу від 08.06.2015 № 195 в частині оголошення [PERSON] догани, у той час коли рішенням суду від 12.08.2016 встановлено незаконність звільнення [PERSON] саме на підставі наказу Генерального директора Національного музею історії України [PERSON] від 13 липня 2015 року № 255 «Про звільнення з посади головного інженера». При цьому, наказ про звільнення підписаний безпосередньо відповідачем, а підставою для скасування наказу про звільнення стало те, що в порушення вимог ст. 43 КЗпП України звільнення [PERSON] проведено без отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої він був. Крім того, не доведено відповідачем і відсутність вини останньої у завданні шкоди позивачу та наявність підстав для звільненні відповідача від відповідальності за завдану позивачу шкоду. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Так, згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 130 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Пунктом 5.2. Статуту позивача, затвердженого наказом Міністерства культури і туризму України від 29.10.2008 р. № 1170/0/16-6, визначено, що генеральний директор приймає та звільняє з роботи працівників музею, укладає угоди, договори (контракти) з працівниками музею; затверджує в межах своїх прав відповідні положення та інструкції, видає накази і розпорядження. Відповідно до п.п.1.1. Контракту № 621 від 17.03.2015, укладеного з відповідачем, відповідач зобов`язувалась безпосередньо і через адміністрацію музею здійснювати поточне керівництво музеєм, забезпечувати його діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за музеєм державного майна, а Міністерство зобов`язується створювати належні умови для організації праці Керівника та його матеріального забезпечення. Згідно п.п. 2.1.11, 2.1.19 Контракту, Керівник зобов`язується, зокрема, не допускати незаконного витрачання державних коштів на непередбачені кошторисні цілі; дотримуватись норм чинного законодавства, удосконалення форм та методів управління, умов колективного договору, зміцнення договірної та трудової (виконавської) дисципліни. Відповідно до п. 4.1. Контракту, у випадку невиконання чи неналежного виконання обов`язків передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законодавством України. Приписами п.8 ч.1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1999 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Частиною третьою статті 233 КЗпП України встановлено річний строк для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, який починає обраховуватися з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову (п. 20 ППВСУ №14). З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що внаслідок порушення відповідачем своїх трудових обов`язків, як керівника музею та службової особи, на яку покладено обов`язок щодо прийняття рішення про звільнення працівників з дотриманням трудового законодавства, допустила незаконне звільнення, чим спричинила позивачу матеріальну шкоду, яка виразилась у здійснені виплати звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, суд, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягає задоволенню частково, в межах суми задоволених позовних вимог, що становить 1,5 % від ціни позову. З огляду на зазначене, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1603,68 грн. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial