Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на його користь суму у розмірі 20 784,23 грн, витрати по сплаченому судовому зборі в розмірі 908,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5 500 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11.02.2020 між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір страхування наземного транспорту №5036347, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Volkswagen», д.н.з « [NUMBER] ». 17 липня 2020 року приблизно о 20:15 в м. Києві по просп. Л.Курбаса - Кільцева дорога, мала місце ДТП за участю автомобіля «KIA» д.н.з « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Volkswagen», д.н.з « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] . Відповідно до постанови Святошинського районного суду м. Києва від 18.08.2020 вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача. Загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «СК «ВУСО» склав 60 292 грн 80 коп. Вказує, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом склала: 20 784 грн 23 коп. З урахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги. 30 липня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. 02 серпня 2021 року судом зроблено запит щодо місця реєстрації відповідача. 11 лютого 2022 року до суду надійшла інформація про реєстрацію місця проживання особи. Ухвалою суду від 16.02.2022 в справі відкрито спрощене позовне провадження. Справу було призначено до розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, представником подано до суду заяву про розгляд за його відсутності, позовні вимоги не визнають та просять відмовити в задоволенні позову. 01 червня 2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. Зазначає, що позивач повинен звернутися до МТСБУ, як новий кредитор та вимагати від них повну компенсацію, а не до відповідача, оскільки цивільну відповідальність внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за відповідача несе саме МТСБУ. Крім того, ліміт за шкоду, заподіяну майну потерпілих складає 130 000 (сто тридцять тисяч) грн і ця сума повністю покриває вимоги позивача. Вважає не зрозумілим з яких підстав ПрАТ «СК «ВУСО» компенсувала 60 292,80 грн, за відновлювальні роботи транспортного засобу «Volkswagen», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », власником якого є [PERSON] , без врахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників. 09 червня 2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої він зазначає, що посилання відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву він вважає необґрунтованими та такими, що не мають значення до справи. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 11.02.2020 між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір страхування наземного транспорту №5036347, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Volkswagen», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». Відповідно до умов вказаного вище договору, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 17 липня 2020 року приблизно о 20:15 в м. Києві по просп. Л.Курбаса - Кільцева дорога, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «KIA», д.н.з « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] та автомобіля «Volkswagen», д.н.з « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] та автомобіля «Nissan», д.н.з « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] . Внаслідок вище вказаної дорожньо-транспортної пригоди, застрахованому транспортному «Volkswagen», д.н.з « [NUMBER] » було завдано механічні ушкодження. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 18.08.2020, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України, у зв`язку з порушенням вимог пунктів 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідачів, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Таким чином, вина водія [PERSON] в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає. Згідно акту прийому-передачі виконаних робіт №184 від 22.09.2020 загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen», д.н.з « [NUMBER] » склала 60 292,80 грн. Відповідно до платіжного дорученням № 21436 від 06.08.2020, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» виплатило власнику пошкодження автомобіля страхове відшкодування у загальному розмірі 60 292,80 грн. МТСБУ відшкодувало ПрАТ «СК «ВУСО» частину завданих відповідачем збитків в розмірі 39 508,57 грн. 13 травня 2021 року між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір № 13/05/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» передає йому, а він отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих ПрАТ «СК «ВУСО» по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору. Також, позивач зазначає, що він, як новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором №5036347 від 11.02.2020. Таким чином, до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача боргу в порядку зворотної вимоги (регресу). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду); - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; - вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже для віднесення тої чи іншої діяльності до джерела підвищеної небезпеки треба, щоб така діяльність створювала підвищену небезпеку для самої особи, яка її проводить, а також для інших осіб. Підвищена небезпека в розумінні даної статті є об`єктивною категорією, не пов`язаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об`єктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності. Особливі правила цієї статті діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкту, завдяки яким діяльність з ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Так шкода, завдана автомобілем, буде відшкодовуватися за правилами даної статті тільки тоді, коли автомобіль знаходився в русі, а не тоді, коли він стояв в гаражі або на стоянці. Суб`єктом відповідальності за статтею, що коментується, є володілець об`єкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за цією статтею треба визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об`єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об`єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених в законі. Частиною 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим їх володільцям, її відшкодування відбувається за правилами частини 1 вказаної статті. Так шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини. Відповідно до ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Під правом регресу розуміється право особи, що відшкодувала шкоду, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди. Зазначена стаття застосовується у випадках, коли фігура завдавача шкоди та фігура особи, яка несе відповідальність за завдану шкоду, не співпадають. За загальним правилом на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Виключення з цього положення можуть бути встановлені законом. Право звернення з регресною вимогою виникає у кредитора з моменту здійснення ним виплат потерпілому, з цього ж моменту обчислюється строк для пред`явлення регресного позову. Відповідно до ст.993 Цивільного кодексу України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до підпункту «г» пункту 41.1. статті та пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасників бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначенні законом особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю І групи, які особисто керують належним транспортом їм транспортним засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особам з інвалідністю І групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільної-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначенні особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до ч.1-2 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особа якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Так, МТСБУ відшкодувало ПрАТ «СК «ВУСО» частину завданих відповідачем збитків в розмірі 39 508,57 грн. Отже, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням склала 20 784,23 грн (60292,80 грн - 39508,57 грн = 20784,23 грн). За змістом указаної норми ст. 1194 Цивільного кодексу України, відшкодовується різниця саме між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а не різниця між фактичним розміром шкоди та лімітом відповідальності. Разом з тим згідно із ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 13.05.2021 між ПрАТ «СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] укладено договір № 13/05/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «СК «ВУСО» передає ФОП [PERSON] , а він як новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором №5036347 від 11.02.2020. Згідно із ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно із ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз`яснень, викладених в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Аналогічна правова позиція було викладена також в роз`ясненнях Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених свого часу в п.14 Постанови № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами. законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у Листі «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» 19.07.2011 року, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, по виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автототоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Відповідна правова позиція закріплена в постановах ВС у справах №352/1384/18 від 03.12.2020, №754/5129/15-ц від 11.03.2020, постанові ВС України у справі №910/32969/15 від 22.03.2017. Таким чином, враховуючи вимоги діючого законодавства до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача суми боргу в порядку зворотної вимоги (регресу). Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ФОП [PERSON] в повному обсязі. Щодо вимог про стягнення з відповідача на його користь понесених витрат на правову допомогу у розмірі 5500,00 тис. грн, суд зазначає наступне. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 зазначеного вище Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у яких судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Зокрема, п. 48 зазначеної вище постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається, в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019, додаткова угода № 962 до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019 та платіжне доручення про оплату послуг за надання правової допомоги в розмірі 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) грн. Суд вважає, що вимога про відшкодування витрат на правову допомогу підлягає задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума витрат на правову допомогу у розмірі 5500,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, судовий збір сплачений позивачем за подання позову до суду підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved