Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

22.12.2021 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за попереднім договором купівлі-продажу квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено нотаріально, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. Відповідно до п. 1 договору Продавець (відповідач) у строк до 30.10.2021 року зобов`язувався передати у власність Покупцеві (позивачеві) з укладенням договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, електроенергії), у порядку та на умовах передбачених відповідно цим та основним договором. Згідно п. 3 договору ціна продажу квартири становить 251 862 гривні, що на день укладення договору еквівалентно 8 836 доларів США. Ціна за 1 кв.м. квартири становить 13 395 гривень. У відповідності до п. 4 договору, при укладенні цього договору позивач передав, а відповідач прийняв предоплату у вигляді авансу у розмірі 165 300 гривень, що на день укладення договору еквівалентно 5 800 доларів США. Решту суми у розмірі 57 883 гривні, що на день укладення договору, що на день укладення договору еквівалентно 2 031 доларів США Покупець зобов`язується сплатити до 30.09.2021 року. Залишок суми у розмірі 28927 гривень, що на день укладення договору еквівалентно 1005 року доларів США позивач повинен був сплатити під час підписання основного договору. Оскільки з травня 2021 року будівництво було повністю зупинено, позивач перед внесенням чергового платежу у серпні 2021 року почав цікавитися подальшою долею та станом будівництва, на що отримав пояснення, що буде створено новий кошторис. Приїхавши у відділ продажу, позивач побачив, що він зачинений в робочий час. Прийшовши на саме будівництво було виявлено неспівпадіння заявленої площі, плану та розміщення комунікацій квартири при продажу з побудованим по факту, а саме згідно плану мало бути дві однокімнатні квартири з двома санвузлами. А виявилось, що комунікації (труби санвузла) тільки для однієї двокімнатної квартири. З`явившись з іншими інвесторами цього будинку, виявилось, що продавець кожному інвестору вказував у договорі різний термін здачі будинку. Відповідно до п. 5 договору від 31.10.2020 року у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк передбачений договором або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови, як об`єкту експлуатації, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансових платежів протягом одного місяця. Однак, позивач вказує, що продавцем умови договору не виконанні належним чином, а саме станом на момент подання позову, останнім не передано покупцеві у власність обумовлену попереднім договором квартиру, та не укладено договору купівлі-продажу квартири. В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань з боку відповідача, а на адресу останнього від 04.11.2021 року було направлено листа з вимогою про повернення коштів отриманих за попереднім договором. Згідно зворотнього поштового повідомлення, лист з вимогою про повернення коштів від 04.11.2021 року було отримано відповідачем 16.11.2021 року. Проте вищевказаний лист залишився проігнорованим з боку відповідача. Також, у поданому позові позивач вказує, що неправомірними діями відповідача йому було заподіяно моральні страждання, пов`язанні з невиконанням умов договору. Внаслідок порушення умов договору з боку Відповідача в нього порушилась нормальна життєдіяльність, у зв`язку з чим він перебував у пригніченому емоційному стані та був вимушений витрачати додатковий час та зусилля для організації свого життя, а також значний час на захист своїх порушених прав. На підставі вище наведеного, позивач просив суд, стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] кошти за попереднім договором купівлі-продажу квартири у розмірі 5 800 доларів США, 3 % річних, за період з 01.11.2020 року по день звернення із вказаним позовом до суду, у розмірі 195,45 доларів США, в розмірі гривневого еквіваленту за курсом НБУ станом на день виплати коштів та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень. 22.02.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. 17.06.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача через канцелярію суду зареєстрував клопотання, в якому просив суд, здійснювати розгляд справи за його та позивача відсутності, вимоги позову підтримав у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково із таких підстав. Судом встановлено, що 31.10.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири, який посвідчено нотаріально, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. Відповідно до п. 1 договору Продавець (відповідач) у строк до 30.10.2021 року зобов`язувався передати у власність Покупцеві (позивачеві) з укладенням договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, електроенергії), у порядку та на умовах передбачених відповідно цим та основним договором. Згідно п. 3 договору ціна продажу квартири становить 251 862 гривні, що на день укладення договору еквівалентно 8 836 доларів США. Ціна за 1 кв.м. квартири становить 13 395 гривень. У відповідності до п. 4 договору, при укладенні цього договору позивач передав, а відповідач прийняв предоплату у вигляді авансу у розмірі 165 300 гривень, що на день укладення договору еквівалентно 5 800 доларів США. Решту суми у розмірі 57 883 гривні, що на день укладення договору еквівалентно 2 031 доларів США Покупець зобов`язується сплатити до 30.09.2021 року. Залишок суми у розмірі 28927 гривень, що на день укладення договору еквівалентно 1005 року доларів США позивач повинен був сплатити під час підписання основного договору. Відповідно до п. 5 договору від 31.10.2020 року у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк передбачений договором або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови, як об`єкту експлуатації, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансових платежів протягом одного місяця. 04.11.2021 року позивачем було направлено листа з вимогою про повернення коштів отриманих за попереднім договором. Згідно зворотнього поштового повідомлення, лист з вимогою про повернення коштів від 04.11.2021 року було отримано відповідачем 16.11.2021 року. Однак відповідачами не виконано зобов`язання щодо повернення грошових коштів, що підтверджується наявними матеріалами справи та не спростовано відповідачем. Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на викладене правовідносини, які виникли між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з повернення грошових коштів кредитору. Крім того, обов`язок відповідача повернути позивачу грошові кошти випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Суд при цьому враховує, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18 від 16.01.2019 року, відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Проте суд звертає увагу, що позивачем не надано суду жодних доказів, що сплачений ним аванс відповідно до п. 4 попереднього договору був здійснений саме в іноземній валюті. Що стосується стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 1 договору Продавець (відповідач) у строк до 30.10.2021 року зобов`язувався передати у власність Покупцеві (позивачеві) з укладенням договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] та підключеному до центральних комунікацій (водопостачання, водовідведення, електроенергії), у порядку та на умовах передбачених відповідно цим та основним договором. Таким чином, прострочення виконання зобов`язання розпочалось з 01.11.2021 року. Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами є грошовими та містять зобов`язальний характер, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат та 3% річних з моменту прострочення зобов`язання (01.11.2021 року) по день звернення позивача із вказаним позовом до суду (22.12.2021 рік). 165300 гривень (сума заборгованості) Х 3 % : 365 (кількість днів у році) Х 52 (кількість днів прострочення виконання зобов`язання з 01.11.2021 року по день звернення позивача із вказаним позовом до суду - 22.12.2021 рік) = 706,49 гривень. На підставі належним чином оцінених доказів поданих позивачем, встановивши наявність у відповідача [PERSON] перед позивачем боргу у розмірі 165300 гривень, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 706 гривень 49 копійок 3 % річних. Стосовно вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Порядок та підстави відшкодування моральної шкоди визначено ст. ст. 23, 1167 ЦК України. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Виходячи з цих обставин, сума заявленої позивачами моральної шкоди в розмірі 30000,00 гривень не обґрунтована, а саме: - якими міркуваннями керувався позивач при визначенні розміру моральної шкоди; - чи можна вважати розумними вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в такій сумі, виходячи з вимог ст. 23 ЦК України; - якими доказами підтверджується завдання позивачу моральної шкоди саме в такому розмірі. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п. п. 3, 9 постанови від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, на які він посилаються як на такі, що завдали душевних страждань та переживань, а також не підтверджено доказами самого факту наявності у нього душевних страждань та переживань, у зв`язку з наявністю таких обставин. Крім того, позивач не довів суду наявності моральної шкоди в заявленому обсязі, так як будь-які докази спричинення відповідачем моральної шкоди в заявленому розмірі у справі відсутні. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial