Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач вказує на те, що [INFO] в с. Марківка Вінницького (колишнього Тиврівського) району Вінницької області померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка № [NUMBER] кадастровий номер 0524584000:01:003:0060 площею 2,9151 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території бувшої Марківської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (зараз це територія Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області). Право власності спадкодавця на цю земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯБ № 686690 виданим Тиврівською районною державною адміністрацією Вінницької області 07 лютого 2007 року. За життя [PERSON] склала заповіт від 15 листопада 2007 року, посвідчений секретарем бувшої Марківської сільської ради Тивірвського району Вінницької області Горемикіною Є.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 13, яким усе своє майно заповіла їй та своєму чоловікові [PERSON] . На час відкриття спадщини заповіт не змінено і не відмінено. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 березня 2022 року визначено їй, як спадкоємцю за заповітом [PERSON] , додатковий двохмісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після її смерті. 22 квітня 2022 року нею подано заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Вінницького районного нотаріального округу Смоляк Л.С. При цьому вона являєтся єдиною спадкоємицею за заповітом, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] , так як інший спадкоємець за заповітом - [PERSON] за життя спадщину не прийняв та на себе її не переоформив, а [INFO] він помер. Таким чином вона має право на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] та до складу якої входить і земельна ділянка з кадастровим номером 0524584000:01:003:0060 площею 2,9151 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області. При цьому, 22 квітня 2022 року їй стало відомо про існування договору на управління спадщиною [PERSON] , укладеного 05 березня 2014 року між Марківською сільською радою Тиврівського району Вінницької області та [PERSON] предметом якого і є дана земельна ділянка. Ознайомившись зі змістом вказаного договору, вона вважає окремі його умови такими, що грубо порушують її права як спадкоємиці даного майна з наступних підстав. Так, відповідно до п.11 вказаного договору на управління спадщиною, його дія припиняється у разі прийняття спадщини спадкоємцями, проте не раніше завершення сезонних робіт, необхідних для збору урожаю особою, яка управляє спадщиною на відповідній земельній ділянці. Верховний Суд у постанові від 06.02.2019 року по справі № 134/1676/16-ц висловив правову позицію про те, що метою укладення договору на управління спадщиною є забезпечення збереження спадкового майна до прийняття спадщини спадкоємцями або до визнання спадщини відумерлою за рішенням суду. Договір на управління спадщиною може бути укладений за наявності таких умов: 1) смерть спадкодавця та пред`явлення свідоцтва про смерть; 2) подання до нотаріуса (посадової особи органу місцевого самоврядування) зацікавленою особою заяви про необхідність вжиття заходів щодо управління спадщиною; 3) відсутність спадкоємців або виконавця заповіту; 4) неможливість здійснення інших заходів щодо збереження спадкового майна, окрім укладання договору на управління спадщиною. Заяву нотаріусу можуть подати органи місцевого самоврядування, органи опіки та піклування, кредитори, особи, що перебували із спадкодавцем у трудових правовідносинах, представник органів державної податкової інспекції, відказоодержувач та інші. За змістом статей 1268, 1269 ЦК України законодавством визначено два варіанти прийняття спадщини: подання заяви про прийняття спадщини або фактичне прийняття спадщини внаслідок постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Це означає, що перед укладенням договору на управління спадщиною нотаріус (посадова особа органу місцевого самоврядування) зобов`язаний витребувати інформацію, чи є в померлого спадкоємці, які прийняли спадщину внаслідок проживання разом з померлим. Якщо такі спадкоємці є, нотаріус (посадова особа органу місцевого самоврядування) відмовляє в укладенні такого правочину. Оскільки заповіт від імені [PERSON] від 15 листопада 2007 року, був посвідчений посадовою особою - секретарем бувшої Марківської сільської ради Тивірвського району Вінницької області Горемикіною Є.О. та зареєстрований в реєстрі за № 13, то Марківській сільській раді Тиврівського району Вінницької області було відомо про наявність двох спадкоємців за заповітом після смерті [PERSON] , що апріорі унеможливлювало укладення такого договору. При цьому Верховний Суд у вищезазначеній постанові вказав, що договір на управління спадковим майном, який укладається виконавцем заповіту, нотаріусом або органом місцевого самоврядування як установником управління - це договір на користь третьої особи (вигодунабувача). Такою особою виступатиме спадкоємець, оскільки має при спадкуванні найбільший майновий інтерес, і в разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків постраждають саме інтереси спадкоємця. Крім того, прибутки, отримані внаслідок управління майном, мають входити до складу спадщини і, відповідно, підлягають розподілу між спадкоємцями пропорційно до їх частки у спадщині. Міністерство юстиції України в листі від 04.10.2005 N 31-32/1694 «Щодо практики укладання договорів на управління спадщиною» роз`яснило, що строк дії такого договору визначено частиною другою статті 1285 Кодексу (435-15). Договір діє до з`явлення спадкоємців або до прийняття спадщини, а у випадку визнання спадщини відумерлою - до спливу одного року з часу відкриття спадщини. У зв`язку з цим сільська рада, яка управляє спадщиною зобов`язана зберігати таке майно до з`явлення спадкоємців або прийняття спадщини. При цьому таке управління має здійснюватися на підставі відповідного договору на управління спадщиною, що безпосередньо визначено як нормами ст. 1285 ЦК України так і п. 9 Глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5. Таким чином, для укладення договору на управління спадщиною необхідна така умова як відсутність спадкоємців або виконавця заповіту. При цьому у будь-якому випадку договір діє до з`явлення спадкоємців та прийняття ними спадщини шляхом подання нотаріусу відповідної заяви згідно зі ст. 1269 ЦК України. Таким чином сторони договору на управління спадщиною [PERSON] , укладеного 05 березня 2014 року між Марківською сільською радою Тиврівського району Вінницької області та гр. [PERSON] по - перше, взагалі не мали підстав укладати його, оскільки після смерті [PERSON] були спадкоємці за заповітом і про них було відомо, а по - друге, не мали права обмежувати спадкоємців в користуванні спадковим майном, зокрема встановленням умови про те, що дія договору припиняється у разі прийняття спадщини спадкоємцями, проте не раніше завершення сезонних робіт, необхідних для збору урожаю Особою, яка управляє спадщиною на відповідній земельній ділянці. Просить визнати пункт 11 договору на управління спадщиною, укладеного 05 березня 2014 року між Марківською сільською радою Тиврівського району Вінницької області та гр. [PERSON] недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити з підстав, викладених в позові, пояснив, що позивачка прийняла спадщину 22.04.2022 року, а договір на управління спадковим майном між Марківською сільською радою і [PERSON] було укладено 05.03.2014 року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позов та пояснила, що в справі відсутні порушення прав позивача, захисту судом підлягає порушене право, а у позивача його не було. Представник відповідача Вороновицької селищної ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило, а тому у відповідності до ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до статті 1283 ЦК України охорона спадкового майна здійснюється в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів та кредиторів спадкодавця з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою. Нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини за заявою спадкоємців або за повідомленням підприємств, установ, організацій, громадян, або на підставі рішення суду про оголошення фізичної особи померлою чи за своєю власною ініціативою вживає заходів до охорони спадкового майна. Охорона спадкового майна триває до закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини, або набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою. Особи або органи, що вживають заходів з охорони спадкового майна, мають право укладати договори з третіми особами, спрямовані на забезпечення охорони спадкового майна. Витрати на охорону спадкового майна відшкодовуються спадкоємцями відповідно до їхньої частки у спадщині, а у разі визнання спадщини відумерлою - органом місцевого самоврядування, який від імені територіальної громади здійснює право власності щодо спадщини, яку визнано відумерлою. Згідно статті 1285 ЦК України якщо у складі спадщини є майно, яке потребує утримання, догляду, вчинення інших фактичних чи юридичних дій для підтримання його в належному стані, нотаріус, а в населених пунктах, де немає нотаріуса, - відповідний орган місцевого самоврядування, у разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту укладають договір на управління спадщиною з іншою особою. У разі відсутності спадкоємців або виконавця заповіту особою, яка управляє спадщиною, до складу якої входить земельна ділянка, є сільська, селищна, міська рада за місцезнаходженням такої земельної ділянки. Особа, яка управляє спадщиною, має право на вчинення будь-яких необхідних дій, спрямованих на збереження спадщини до з`явлення спадкоємців або до прийняття спадщини. Особа, яка управляє спадщиною, має право на плату за виконання своїх повноважень. 05 березня 2014 року між Марківською сільською радою та [PERSON] , з метою утримання (догляду) та збереження спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON] було укладено типовий договір, згідно якого земельну ділянку № [NUMBER] , площею 2,9151 га на території Марківської сільської ради передано в користування [PERSON] . Відповідно до п. 13 договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до отримання спадкоємцем правовстановлюючого документу на земельну ділянку (а.с. 16-17). 22.04.2022 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Смоляк Л.С. з заявою про прийняття спадщини, і останнім заведено спадкову справу 69250818, номер у Спадковому реєстрі 32/2022 від 22.04.2022 року (а.с. 14). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Позивачка не є стороною договору на управління спадщиною, тому має доводити факт порушення цим договором її прав. Крім того, відповідно до правової позиції висловленій в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду, яка при розгляді справи № 910/12787/17 зазначила, що позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин. В даній справі позивачка прийняла спадщину після смерті [PERSON] (через 15 років після смерті спадкодавця) проте на час звернення до суду і на даний час також, не переоформила її на себе, тобто відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку на її ім`я. Тому приступити до використання земельної ділянки [PERSON] зможе лише після переоформлення прав на неї та з моменту державної реєстрації права власності і аж ніяк не раніше. Це прямо передбачено ст.125 Земельного кодексу України. Сам по собі юридичний факт прийняття спадщини їй такого права не дає, тобто на час подачі позову, а так само і в даний час, в [PERSON] відсутнє право власності на цю земельну ділянку, а оскільки немає права, то не може бути і його порушення, у тому числі і тією умовою договору на управління спадщиною, з якою вона не згодна. Немає і загрози порушення такого права, бо договір на управління спадщиною - це не договір оренди землі. Цей договір укладається виключно на користь спадкоємців та з метою збереження і догляду за спадковим майном. Оскільки позивачкою не доведено порушення її прав укладеним 05 березня 2014 року типовим договором на управління спадщиною, п. 11 якого вона просить визнати недійсним, суд вважає позов не доведеним і таким, що не підлягає до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Як передбачено п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати по справі не підлягають стягненню з відповідача. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed