Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Представник позивача адвокат Жалковський В.Ю. у листопаді 2021 року звернувся до суду з указаним позовом в інтересах [PERSON] , мотивуючи вимоги тим, що позивач є власником житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Вказаний будинок позивач придбав 20.08.2009 за договором купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Гузенко О.О., реєстраційний номер 1205. 17.07.2010 позивач уклав шлюб з відповідачкою [PERSON] , який був зареєстрований Тростянецьким відділом реєстрації актів цивільного стану Сумської області, актовий запис №84. За час шлюбу в них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 15.10.2010 було зареєстроване місце проживання відповідачки у будинку належному позивачу по [ADDRESS] . Також у цьому будинку було зареєстровано місце проживання їхніх дітей [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку зі складнощами у сімейних відносинах, відсутністю почуття любові сторони припинили подружні відносини та рішенням Тростянецького районного суду від 23.08.2018 шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано. В цей же час, з 23.08.2018, відповідачка разом із дітьми покинула своє зареєстроване місце проживання по [ADDRESS] та з того часу не проживають в будинку. Тому представник позивача вважає, що відповідачка разом із дітьми втратила право користування житловим приміщенням належним позивачу, так як не проживають за зареєстрованим місцем проживання більше трьох років. Також представник позивача зазначив, що на адвокатський запит, закладом загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №2 Тростянецької міської ради було надано відомості про те, що діти [PERSON] та [PERSON] , на момент зарахування до закладу освіти проживали по [ADDRESS] . Позивач неодноразово звертався до відповідачки із проханням змінити місце реєстрації, після залишення нею разом із дітьми місця проживання по [ADDRESS] , однак відповідачка відмовилась. Реєстрація відповідачки з дітьми у будинку належному позивачу перешкоджає останньому володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. На даний час відповідачка разом із дітьми проживає у іншій сім`ї, в житлі іншого чоловіка, від якого має неповнолітню дитину. Позивач вважає, що такі дії відповідачкою вчиняються навмисно, тому змушений звернутися до суду із даним позовом. Посилаючись на зазначені обставини представник позивача просить суд визнати [PERSON] , малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] , а також зняти з реєстрації місця проживання. Ухвалою суду від 10.12.2021 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 26.01.2022 представником відповідачів був поданий відзив на позов, у якому останній заперечив проти позову з тих підстав, що доводи сторони позивача не відповідають дійсності, оскільки житловий будинок перебуває у спільній сумісній власності, так як у період шлюбу було фактично добудовано третю частину будинку, проведено технічну інвентаризацію, подано декларації про закінчення будівельних робіт. Проте позивач свідомо не провів державну реєстрацію добудованих приміщень сподіваючись у майбутньому не ділити спільно набуте майно. Також представник відповідачів зазначив, що позивач свідомо всі роки чинить перешкоди у проживанні своїй колишній дружині та їх спільним дітям, так як вигнав їх зі свого помешкання. Проте відповідачка періодично у 2020 році відвідувала будинок, забирала речі та сплачувала комунальні послуги. Крім того, представник відповідачів вказав, що відповідачка та її діти не мають іншого житла, тимчасово мешкають у своїх знайомих. Для того, щоб діти мали змогу піти до школи відповідачка змушена була надати довідку про проживання дітей по [ADDRESS] . Позбавлення дітей житла не відповідає їхнім законним інтересам. Тому представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. 10.02.2022 представник позивача подав відповідь на відзив у якому вказав на те, що під час шлюбу сторони придбали та забудували суміжну земельну ділянку розташовану по [ADDRESS] . Усі дозвільні документи та право власності, за усною домовленістю, було зареєстровано за відповідачкою. Відповідачка продала вказану земельну ділянку та побудови на ній, дочекавшись трирічного терміну після розірвання шлюбу, тобто свідомо врахувала ризики передбачені ст. 72 СК України. Також представник позивача зазначив, що позивач не виганяв відповідачку з дітьми з місця проживання та після розірвання шлюбу самостійно покинув місце проживання і проживав протягом місяця у своїх батьків по [ADDRESS] . Після того як відповідачка разом з дітьми залишила місце проживання, позивач повернувся до будинку. Крім того, представник позивача, щодо доводів представника відповідачів про те, що відповідачка періодично протягом 2020 року відвідувала будинок та забирала речі, вказав, що відповідачка не має ключів від будинку позивача, оскільки свій примірник ключів вона віддала позивачу взамін на ключі від господарства по [ADDRESS] . Також, представник позивача зазначив, що сплата відповідачкою комунальних послуг після відкриття провадження у справі є хитрощами з боку відповідачки та її представника. Відповідачка разом із дітьми та чоловіком [PERSON] проживають по [ADDRESS] , який обслуговують за договором довічного утримання та який у подальшому буде їхньою власністю. Ухвалою суду від 27.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 25.08.2022 представником третьої особи були подані письмові пояснення у яких викладено заперечення проти позовних вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації по [ADDRESS] відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Зокрема представник третьої особи вказала на те, що неповнолітні діти позивача іншого житла не мають, тому позбавляти житла власних дітей не відповідає їх законним інтересам. Діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Між батьками не вирішувалося питання про місце проживання дітей. Також представник третьої особи зазначила, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діти набули право власності або право постійного користування іншим житлом. У судовому засіданні позивач та його представник заявлений позов підтримали з підстав зазначених у ньому та у відповіді на відзив, просили позов задовольнити. Також позивач пояснив, що він має намір продати будинок, але реєстрація відповідачів перешкоджає йому розпорядитися своєю власністю. У будинку відсутні речі відповідачки та дітей. Усі особисті речі та речі дітей відповідачка забрала, коли виїжджала з будинку. Відповідачка мала у власності будинок, в якому могла проживати, але продала цей будинок. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, але відповідачка [PERSON] подала письмові пояснення у яких вказала, що категорично не згодна з позовними вимогами так як вважає, що будинок, з якого позивач її хоче виписати з дітьми, перебуває у спільній сумісній власності, оскільки в період шлюбу було добудовано його третю частину, проведено технічну інвентаризацію, подано декларації про закінчення будівельних робіт. Проте позивач свідомо не провів державну реєстрацію добудованих приміщень сподіваючись у майбутньому не ділити спільно набуте майно. Також відповідачка зазначила, що позивач свідомо всі роки чинить перешкоди у проживанні їй та їх спільним дітям, так як вигнав з помешкання. У 2020 році вона відвідувала будинок, забирала речі, періодично сплачує комунальні послуги. Позивач одружився і з новою дружиною не допускають її до будинку. Крім того, відповідачка вказала, що вона та діти не мають іншого житла, тимчасово мешкали у своїх знайомих, коли були в Україні. Для того, щоб діти мали змогу піти до школи, вона змушена була надати довідку про проживання дітей по [ADDRESS] . Вони мають намір повертатися до України та проживати в будинку по [ADDRESS] . Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позову. Також представник відповідачів зазначив, що будинок, який розташований по [ADDRESS] , будував батько відповідачки та було завершено будівництво після розлучення позивача і відповідачки. У зв`язку з хворобою батька, відповідачка змушена була продати будинок. На даний час відповідачка з дітьми перебуває за кордоном, але планує повернутися в Україну в будинок за зареєстрованою адресою проживання. Також представник відповідачів звернув увагу на те, що довідка зі школи не визначає місце проживання. У цій довідці зазначена адреса за якою відповідачка тоді проживала з дітьми у знайомих. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причину неявки. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачів, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивачу [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 20.08.2009, належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по [ADDRESS] (а.с. 7-9). Позивач та відповідачка з 17.07.2010 перебували у шлюбі за час якого в них народилось двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 23.08.2018 було розірвано шлюб між позивачем та відповідачкою [PERSON] , який був зареєстрований 17.07.2010 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Тростянецького районного управління юстиції Сумської області, актовий запис № 84 (а.с. 12). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими по [ADDRESS] , що вбачається з будинкової книги (а.с. 10-11). Відповідно до довідки складеної головою вуличного комітету Гонтар М.І. від 18.11.2021, [PERSON] , [INFO] , та діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] не проживають з 23.08.2018 у житловому будинку по [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно повідомлення директора закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 2 Тростянецької міської ради від 22.11.2021 за № 04-03/382 на момент зарахування [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] до навчального закладу останні проживали разом із матір`ю по [ADDRESS] (а.с. 14-15). Позивач та його дружина [PERSON] оплачують комунальні послуги, що надаються за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з квитанцій за період з березня 2021 року по лютий 2022 року (а.с. 91-102). Відповідачка [PERSON] також сплатила 200 грн, за комунальні послуги, що надаються за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з квитанцій за 24.01.2022 (а.с. 55). З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 30.06.2021 було зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації права власності стала декларація про готовність об`єкта до експлуатації; технічний паспорт; відомості з ДЗК. Також 22.10.2021 було зареєстровано припинення права власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] та зареєстровано право власності на цей будинок за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.10.2021 (а.с. 152-154). З інвентаризаційної справи на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] вбачається, що позивачем було отримано будівельний паспорт на будівництво гаража та добудову до житлового будинку, однак реєстрацію добудованих приміщень не проведено (а.с. 187-189). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач є її сином. У 2018 році позивач залишив будинок по [ADDRESS] та став проживати разом з ними у с. Жигайлівка Охтирського району, оскільки між ним та відповідачкою були конфлікти. Відповідачка залишилася проживати у будинку із дітьми. Син проживав разом із ними близько 1-2 місяців. Через деякий час син поїхав до будинку, так як хтось йому повідомив, що у будинку ніхто не проживає. Усі речі відповідачка вивезла із будинку. Син доглядає за будинком, сплачує комунальні платежі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що позивач є його сином. Влітку 2018 року вони забрали позивача з [ADDRESS] до с. Жигайлівка, так як у сина із відповідачкою були конфлікти. Позивач жив разом із ними близько місяця та повернувся на [ADDRESS] , коли йому повідомили, що там ніхто не проживає. На даний час син проживає по [ADDRESS] з новою дружиною. Речі з будинку відповідачка вивезла. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є сусідом позивача та проживає по [ADDRESS] . У 2018 році відповідачка виїхала з будинку і з того часу він не бачив її. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є хрещеним батьком сина позивача та відповідачки [PERSON] . Йому відомо, що позивач та відповідачка розлучилися у 2018 році та остання восени 2018 року виїхала з будинку розташованого по [ADDRESS] . У 2019 році він возив вечерю своєму хрещенику [PERSON] вже за іншою адресою. Починаючи з 2018 року він не бачив відповідачку в будинку розташованого по [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач та відповідачка розлучилися у 2018 році та в середині жовтня відповідачка разом із дітьми проживали в будинку своєї матері у м. Тростянець. Також свідок повідомила, що позивач та відповідачка проживали в будинку по [ADDRESS] та робили ремонт будинку по [ADDRESS] . Позивач оплачував роботи по ремонту будинку. У будинку по [ADDRESS] була баня, але він був придатний для проживання, там була велика кімната, кухня, котельня та на другому поверсі кімнати. На даний час її колишній чоловік одружився з відповідачкою і вони проживали в м. Тростянець, але вказати точну адресу не може. Вона була в будинку позивача у 2021 році та бачила, що там проживає позивач із дружиною на ім`я [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона познайомилася з позивачем на початку весни 2020 року та влітку 2020 року переїхала до нього проживати в будинок по [ADDRESS] . З того часу вона і проживає у даному будинку. Коли вона прийшла в цей будинок, то побачила, що там були лише чоловічі речі. Жодних речей відповідачки в будинку немає. За цей час відповідачка у будинку не проживала. Позивач забирав дітей до себе в будинок, коли відповідачка йому дозволяла. Останній раз діти були у них 8 березня 2021 року. Будинок, який розташований по [ADDRESS] належав позивачу та відповідачці, але остання продала будинок після того як пройшло три роки з моменту розірвання шлюбу. Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд виходить із такого. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідачка не проживає у будинку належному позивачу понад один рік без поважних причин, а факт її реєстрації створює перешкоди позивачу у розпорядженні належним йому будинком, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] . Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про зняття з реєстрації місця проживання відповідачки зважаючи на те, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження тих обставин, що позивачем чиняться перешкоди для проживання відповідачки у будинкупо [ADDRESS] . Доводи сторони відповідача про те, що будинок, який розташований по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, суд відхиляє, оскільки на підтвердження таких обставин не було надано належних та допустимих доказів та вирішуючи даний спір суд не встановлює ці обставини. Також суд враховує і те, що відповідачка, після розірвання шлюбу з відповідачем зареєструвала на своє ім`я житловий будинок та у подальшому продала його, чим самостійно позбавила себе житла, тому відсутність у відповідачки іншого житла, ніж будинок належний позивачу, у якому вона проживала перебуваючи у шлюбі із позивачем, не може бути підставою для порушення права власності позивача. Щодо доводів сторони відповідача про те, що відповідачкою сплачувалися комунальні послуги в будинку по [ADDRESS] суд вважає необхідним зазначити, що така обставина не підтверджує самого факту проживання відповідачки у будинку. Крім того, зважаючи на одноразовість такої оплати, суму та дату платежу, суд вважає, що таким способом відповідачка намагається створити перед судом ілюзію добросовісності належного користувача житла. Вирішуючи заявлену позивачем вимогу до його неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням суд виходить із такого. Право користування неповнолітніми дітьми жилим приміщенням регулюються Законом України «Про охорону дитинства» та Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Одним із прав неповнолітніх є їх право на житло. У статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Згідно з нормами Сімейного кодексу України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків. Право володіти і користуватися майном людина набуває з народження, проте права розпоряджатися майном людина набуває з настанням повноліття, тобто з 18 років. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно із положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Отже, діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На обґрунтування заявленої вимоги, позивач вказував, що відповідачка у тому числі неповнолітні діти [PERSON] , [PERSON] з серпня 2018 року не проживають без поважних причин понад один рік в будинку розташованому по [ADDRESS] . Згідно із нормами цивільного законодавства України, та враховуючи те, що на момент розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою у серпні 2018 року, їхні діти [PERSON] та [PERSON] були малолітніми, а отже не могли самостійно обирати місце проживання. У зв`язку із цим факт не проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] у будинку позивача обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування належним їхньому батьку житлом. Крім того, вирішуючи дану вимогу, суд враховує позицію Органу опіки та піклування Тростянецької міської ради, згідно якоїпозбавлення малолітніх дітей житла не відповідає їх законним інтересам. У зв`язку з наведеним суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог у частині визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням і зняття з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] , малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Отже позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн 00 коп. Також представник позивача у обґрунтування розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу подав: ордер на надання правової допомоги адвокатом Жалковським В.Ю. від 26.11.2021; витяг з договору про надання правової допомоги від 01.11.2021 відповідно до умов якого сторони погодили вартість підготовки процесуальних документів у розмірі 4000 грн, а також 500 грн за участь представника в кожному судовому засіданні; прибутковий ордер № 19/21 від 01.11.2021 на суму 4000,00 грн; меморіальний ордер від 09.02.2022 на суму 500 грн; меморіальний ордер від 28.06.2022 на суму 500 грн; меморіальний ордер від 06.09.2022 на суму 500 грн; меморіальний ордер від 22.09.2022 на суму 500 грн; розрахунок гонорару до договору про надання професійної правничої допомоги від 14.02.2022, за яким вартість гонорару у вигляді виконаних робіт (наданих послуг) орієнтовно складає 6000,00 грн. За участь у судовому засіданні 30.09.2022 меморіальний ордер не було надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи надані стороною позивача докази та умови договору про надання правової допомоги, суд вважає, що указані докази підтверджують факт понесення [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір в сумі 6500,00 грн. Отже загальний розмір понесених позивачем судових витрат складає 7408 грн. Представник відповідачки у обґрунтування розміру понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу подав: ордер на надання правової допомоги адвокатом Борикою О.О. від 10.03.2021; договір про надання правової допомоги № 1033840 від 10.03.2021; акт наданих послуг від 06.09.2022 на суму 7750,00 грн; акт наданих послуг від 22.09.2022 на суму 750,00 грн; акт наданих послуг від 30.09.2022 на суму 750,00 грн; розрахункову квитанцію серії АААБ від 06.09.2022, за якою вартість гонорару у вигляді виконаних робіт (наданих послуг) склала 7750,00 грн; розрахункову квитанцію серії АААБ від 22.09.2022, за якою вартість виконаних робіт (наданих послуг) склала 750,00 грн; розрахункову квитанцію серії АААБ від 30.09.2022, за якою вартість виконаних робіт (наданих послуг) склала 750,00 грн. Указані докази підтверджують факт понесення [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір в сумі 9250,00 грн. Зважаючи на обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу сторін є співмірним зі складністю справи та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами». Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц суд звернув увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги сторонами не заявлялося та не доведено неспівмірність таких витрат. Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу повинні складати 1/3 частину від загального їх розміру, що становить 2469,34 грн (1/3 частина від 7408,00 грн). Витрати на правову допомогу відповідачки повинні складати 2/3 частини від загального їх розміру, що становить 6166,67 грн (2/3 частини від 9250,00 грн). Таким чином, з урахуванням ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути із позивача на користь відповідачки різницю судових витрат, що становить 3697,33 грн (6166,67 грн - 2469,34 грн = 3697,33 грн). На підставі викладеного та

Outcome: partial