Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок каліцтва. Під час розгляду справи неодноразово позовні вимоги уточнював та останню редакцію позовної заяви виклав 01.12.2021 рок із зміною суми на правничу допомогу на день розгляду справи.. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що 09 жовтня 2009 року він потрапив на лікування до медзакладу Відповідача 1 у зв`язку з погіршенням його здоров`я (пахова грижа зліва) де йому і було надано вкрай некваліфіковану медичну допомогу та проведено неналежне оперативне втручання, яке продовжилось в подальшому недбалим лікуванням, з негативними наслідками для його здоровья. В медичному закладі Відповідача 1 він знаходився по 22 жовтня 2009 року і весь час його лікарем був [PERSON] . Після виписки зі стаціонарного лікування він з 23 жовтня по 07 грудня 2009 року проходив амбулаторне лікування, яке було доцільне виключно на думку лікаря [PERSON] , та відповідача, а після різкого погіршення його здоров`я, то він вже з 09 грудня по 18 грудня 2009 року був доставлений в край тяжкому стані до медзакладу третьої особи де йому в подальшому, було проведено лівосторонню орхектомію. Відповідач 1, з яким лікар [PERSON] перебував в трудових відносинах, для проведення оперативного втручання, отримав від нього загально 4100 гривень готівкою, яку взяв вказаний лікар. Так начебто в інтересах медзакладу йому було запропоновано надати вказану суму тим самим [PERSON] , вибору в ньго не було. За Ухвалою Дніпропетровського районного суду від 10 вересня 2018 року з метою встановлення вини відповідача 1, по матеріалам справи було проведено Комісійну судово-медичну експертизу, Висновок за № 209 від 06 листопаду 2018 року. З вказанного висновку слідкує що вина відповідача в спричиненні шкоди його здров`ю встановлена повністю, а дії лікаря [PERSON] в лікуванні його захворювання були вкрай недбалими та невідповідними до вимог практикуючої медицини. Експертами було встановлено, що як під час оперативного лікування так і в подальшому при наданні медичної допомоги в амбулаторний період, значна частка дій лікаря взагалі не документувалась належним чином, не фіксувалась, і сталось так, що йому фактично кваліфікованої фахової допомоги надано не було. В наслідок дій відповідальної особи Відповідача 1 він став фактично інвалідом та неповноцінним чоловіком вже в 2009 році. З того часу на протязі 10 років він звертався до відповідача, та особисто до лікаря [PERSON] , з пропозиціями виправити медичну помилку, надати йому можливість пройти відповідне лікування за кордоном. На цей час для цього йому потрібні значні кошти в сумі не менш 130 тисяч доларів США, однак на його звернення з нього знущались, та відповідали кепкуванням образливими відмовками вдаючи з себе невинних і проявляли повне нерозуміння його законних вимог. Всі 9 років він перебував і перебуває у стресовому стані, наслідками якого стало загальне погіршення його здоров`я, втрата сну, нервові зриви, втрата морального статусу і все це, як наслідок призвело до руйнування його сім`ї. Його інвалідність зробила неспроможним до нормального статевого життя, що і позначилось на відношенні до нього дружини. Він 10 років постійно почуває пригніченість, перебуває в стані депресії, вийти з якої не може. До 2009 року він був успішним підприємцем складав пісні, писав музичні твори, був творчою особистістю, і все скінчилось з вини відповідача І. Вважає відповідачем порушено вимоги законів України, які гарантують права і свободи громадянам України. Науково-дослідний експертний центр при ГУ МВС України в Харківській області провів обґрунтовані дослідження для встановлення практики розрахування розміру моральної шкоди для стягнення з винних осіб. Так метода [PERSON] передбачає математично розраховану формулу яка визначає суму моральної шкоди в розмірі 720 мінімальних зарплат в разі настання тяжкого наслідку для певної особи. З урахуванням розміру мінімальної зарплати станом на 01.01.2021 року 6500,00 грн., розмір моральної шкоди становить 4729500,00 грн. Відповідач 1 є правонаступником та правоприємником первісного відповідача - Комунального закладу «Дніпропетровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», про що стало відомо позивачеві 27 грудня 2019 року. Однак вважає, що зроблене це з грубим порушенням закону та його інтересів, так як відповідач 2 не сповістив про вказані зміни суд та сторону позивача. Більш того при процедурі перереєстрації не дотримано вимоги закону і не відображено в балансі, ні Відповідача і ні Відповідача 2, його вимоги щодо погашення ними спричиненої матеріальної і моральної шкоди, що окремо і додатково завдає йому моральної шкоди так як орган владних повноважень яким є Відповідач 2 представляє саме державу. Вказані зміни з Відповідачем 1 вважає зроблені умисно з ціллю перешкодити здійсненню правосуддя та відшкодуванню йому завданої діями відповідача 1 шкоди. В нього немає підстав вважати, що відповідач 2 будь-яким чином зможе добровільно відшкодувати йому моральну, матеріальну шкоду завдану Відповідачем 1, з той причини, що саме відповідач був балансоутримувачем та фактичним власником цього медичного закладу - Відповідача 1, однак уникає на цей час від правосуддя. Моральні страждання які він оцінює в ту ж саму суму, що і вимагає до сплати та відшкодування від Відповідача 1 - в розмірі 4729500,00 грн., так як це є справедливим. Крім викладеного зауважив, що Відповідачем 2, - Дніпропетровською обласною радою, було перейменовано третю особу із збереженням ЄДРПОУ - що теж вважає необхідно врахувати, так як ця обставина не доведена належним чином суду і стороні позивача і безперечно умисно. Дії Відповідачів пов`язані між собою і є предметом одного і того ж спору судового розгляду про відшкодування йому завданого каліцтва, через стягнення на його користь моральної та матеріальної шкоди з цих винних осіб. Просить суд стягнути з відповідача 1 на користь позивача 4729500,00 грн. моральної шкоди, 4100,00 грн. матеріальної шкоди, 7668,85 витрат на проведення комісійної СМЕ. Стягнути з відповідача 2 на користь позивача 4729500,00 грн. моральної шкоди, 4100,00 грн. матеріальної шкоди. Стягнути солідарно витрати на правову допомогу у розмірі 34900,00 грн. Не погодившись з позовними вимогами представником Відповідача 1, [PERSON] подано 03.07.2019 р. відзив на позовну заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначила, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не підтверджено понесення таких витрат платіжними документами. Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають, оскільки не надано належних та допустимих доказів, що підтверджували би порушення укладу життя. Так, наприклад [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець, яка з грудня 2009 року не припинена, а тому посилання у позовній заяві на те, що до операції позивач був успішним підприємцем, складав пісні, писав музичні твори, був творчої особистістю, а все скінчилось з вини відповідача не відповідають дійсності та повністю спростовуються скріншотами з мережі інтернет, що підтверджує, що [PERSON] веде активну гастрольну діяльність, презентує нові альбоми, виступає разом зі своєю донькою у театрі ім.. Горького. Скріншоти з його особистої соціальної сторінки свідчать також про те, що він пропонує себе у якості музиканта на весілля та свята. Також позивач стверджує, що внаслідок інвалідності він став не спроможним до нормального статевого життя, що призвело до руйнування шлюбу позивача. Однак на підтвердження вказаних обставин суду не надано жодних медичних документів на підтвердження наявності у [PERSON] , еректильної дисфункції в наслідок проведеної відповідачем операції. Не надано також свідоцтво про розірвання шлюбу. Представником відповідача, Дніпропетровської обласної ради Прохоренко А.В., 18.03.2022 року подано відзив на позовну заяву в якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначила, що позовні вимоги є безпідставними. Згідно зі статутом КП «Слобожанська центральна лікарня» Слобожанської селищної ради» засноване на спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області та перебував в управлінні Дніпропетровської обласної ради. Так, згідно з п. 1.24 рішенням Дніпропетровської обласної ради від 13.12.2019 № 552-20/VІІ юридичну особу - Комунальне підприємство «Дніпропетровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», розташовану за адресою: смт. Слобожанське, вул. Василя Сухомлинського, буд. 72, та закріплене за нею на праві оперативного управління майно передане до комунальної власності Слобожанської селищної територіальної громади Дніпровського району. Отже, Дніпропетровська обласна рада, ухвалюючи рішення щодо передачі Закладу до комунальної власності Слобожанської селищної територіальної громади Дніпровського району діяла відповідно до чинного законодавства та в межах визначеної законом компетенції. Обласна рада здійснювала свої повноваження як засновник Закладу з питань володіння та користування комунальним майном та жодним чином не впливала на діяльність закладу щодо реалізації ним предмету і мети своєї діяльності. Матеріали справи не містять доказів щодо заподіяння Дніпропетровською обласною радою шкоди позивачеві. Позивач та представником позивача, адвокат Васюхін Є.Ю., позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач зазначив, що 09.10.2009 року він потрапив до лікарні, відповідача 1 та йому було надано некваліфіковану медичну допомогу, проведено оперативні втручання, які було проведено лікарем [PERSON] не кваліфіковано, після яких відбулося ускладнення, в результаті чого він потрапив до лікарні КЗ «Дніпровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради» де йому було проведено лівосторонню орхектомію. У судовому засіданні встановлено, що ніякої сітки лікар [PERSON] не видаляв, бо її попросту там не було. Вважає, що через помилки лікаря [PERSON] , що призвело до видалення органу, йому завдано матеріальну та моральну шкоду. Представник відповідача 1, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки вважає їх не обґрунтованими, просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача 2, [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала наданий відзив та пояснила, що Дніпропетровська обласна рада не є балансоутримувачем Комунального підприємства «Слобожанська центральна лікарня» Слобожанської селищної ради, Дніпропетровської обласної ради, та не несе відповідальність щодо лікарні. Обласна рада фінансувала діяльність закладу доти поки не передала на баланс Слобожанської селищної ради у 2020 році. Вважає, що за неналежне надання медичної допомоги має відповідати лікарня, а Дніпропетровська обласна рада є неналежним відповідачем. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог що стосуються Дніпропетровської обласної ради. Представник третьої особи Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини. Під час розгляду справи було допитано в якості свідка лікаря [PERSON] , який надав пояснення, що всього не пам`ятає, але зазначив, що у [PERSON] була рецидивна грижа, повторна грижа, яка почалася спускатися в мошонку, операція тривала дві-дві з половиною години, у пацієнта була стара сітка, яка приросла в окружающі тканини, яку вони видалили та поставили імпортну сітку, під час операції він нікуди не виходив, після завершення операції [PERSON] було переведено до реанімації до ранку. У відділенні він перебував 6 днів після операції, на 7 день вони зняли шви і відправили на амбулаторне лікування. Ускладненню послугувало те, що [PERSON] почав вести активний спосіб життя. Ускладнень після операції не було, вважає, що ним було все виконано правильно. З експертизою він не згоден, вважає, що операція пройшла без ускладнень, не визнає лікарської помилки. В судовому засіданні було допитано експерта [PERSON] , який пояснив, що під час проведення експертизи [PERSON] оглядався консультантами у 2018 році, комісія експертів робить висновки за підсумками лікарів, гістологічним дослідженням було встановлено тривалу кровотечу, що викликало гематому, а потім нагноєння, це слід кровотечі, яка виникає в наслідок втручання та призводить до повного ураження кровотечу було зафіксовано після операції через 2 місяці, термін розвитку відповідає подіям після оперативного втручання. У комісії не було медичного підтвердження рецидивної грижі. Комісія не встановлює діагноз, оцінює тільки медичну документацію, діагноз встановлює той, хто лікував лікарі не помітили ускладнення та не зробили достатнього повноцінного лікування та виписали [PERSON] . Після оперативного втручання було встановлено діагноз, але лікування в щоденниках немає. В мед. картці повинні фіксуватися всі дії лікарів. Зазначив, що проблема виявлена, дій для вирішення проведено не було. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, судом встановлено наступне. Позовні вимоги заявлено з приводу спору, що виник внаслідок деліктних зобов`язань якими, як вважає позивач заподіяно матеріальну та моральну шкоду при наданні медичної допомоги та проведенні лікування. Право на\~подання скарги\~та на\~компенсацію закріплено\~в Європейській\~хартії прав\~пацієнтів,Конституції України,\~Основах законодавства\~України про\~охорону здоров`я,Цивільному кодексі України,ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно ст.ст. 13,14 Європейської Хартії Прав Пацієнтів в Україні, кожна особа має право скаржитися на завдані їй страждання і збитки та право отримати відповідь чи іншу відповідну реакцію. Кожна особа має право на отримання відшкодування матеріальної та/або моральної шкоди, завданої у зв`язку з взаємодією з системою охорони здоров`я, зокрема з наданням медичної допомоги, протягом розумного строку. За приписами\~ч.\~1ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] перебував на лікуванні у хірургічному відділенні Комунального підприємства «Дніпропетровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» з 09.10.2009 року по 22.10.2009 року, з діагнозом: Лівостороння рецедивуюча пахова грижа. 09.10.2009 року лікуючим лікарем [PERSON] проведено операцію «грижесечение с аллопластикой», 15.10.2009 року в області мошонки, де видалений грижовий мішечок, м`які тканини імбіріровані, зроблений розріз в області мошонки, введений резиновий випускник. 22.10.2009 року [PERSON] виписаний з лікарні з діагнозом «рецедивуюча лівостороння пахово-мошоночна грижа, посттравматичний орхоепідіміт». 09.12.2009 року [PERSON] госпіталізований до хірургічного відділення Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» з діагнозом «Острий посттравматический эпидидимоорхит слева свищевая форма». 10.12.2009 року [PERSON] було проведено операцію «артефициальная травма: перевязка семенного канатика левого яичка, некроз яичка, острый (гнойный) левосторонний орхит, свищевая форма. Операция: левосторонняя орхэктомия. 18.12.2009 року [PERSON] було виписано із відділення з рекомендацією продовжити протизапальне лікування до 3-4 тижнів, нагляд у уролога за місцем проживання. Згідно висновку клініко-експертної комісії КЗ «Дніпропетровська центральна районна лікарня» ДОР, КЗ «ДОКЛ ім.. І.І. Мечникова» ДОР, вбачається, що лікування хворого [PERSON] в хірургічному відділенні КЗ «Дніпропетровська центральна районна лікарня» ДОР проводилось у відповідності до попереднього діагнозу лівобічна рецидивна пахово-калиткова кила. 10.10.2009 р. йому була виконана операція герніотомія з видаленням грижевого мішка з калитки, алопластика пахового каналу за Ліхтештейном, дренування kалитки. На етапі реалізації лікувальної програми мав місце розвиток післяопераційних ускладнень у вигляді гематоми калитки, гострого травматичного епідидимоорхіту з його трансформацією в хронічний варіант з функціонуючою зовнішньою норицею. При зверненні хворого до уролога консультативної полікліники ДОКЛ ім. І.І.Мечникова 08.12.2009 р. було виявлено нагноєння гематоми лівої половини калитки та лівого яєчка з наявністю нориці з гнійними виділеннями. Наявність нагноєння гематоми лівого яєчка та його некроз було підтверджено результатами УЗД, гістологічного дослідження. 10.12.2009 р. в умовах урологічного відділення № 1 КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня їм. І.І. Мечникова» була виконана операція - лівобічна орхектомія. На розтині видаленого яєчка здорові тканини не визначались, мали місце вогнища нікрозу. Гістологічне заключення від 16.12.2009 р. №80492-505: хронічна гематома з нагноєнням. Покази для видалення яєчка були абсолютними. 18.12.2009 р. в задовільному стані хворий був виписаний з урологічного відділення. Стосовно обстеження та лікування: - у виписному епікризі хворого [PERSON] , 1954 р.н., з хірургічного відділення КЗ «Дніпропетровська центральна районна лікарня» ДОР було зафіксовано ускладнення: після травматичний орхоепідидиміт, але хворий не був консультований та не наглядався лікарем урологом; - при виписці 22.10.2009 року [PERSON] були надані рекомендації: нагляд лікаря хірурга; щоденні перев.»язки. Медикаментозного лікування призначено не було; - відсутність медичної документації за період з 22.10.2009 р. по 08.12.2009 р. не дозволяє зробити висновки про отримання хворим відповідного лікування і профілактики нагноєння та некрозу лівого яєчка; - для вирішення питань діагностики та лікувальної тактики не були своєчасно задіяні консультанти ДОКЛ ім. І.І. Мечникова» співробітники кафедр хірургії та урології ДДМА. (а.с.139-140 т.1). У висновку №209 судово-медичної експертної комісії КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР №209 від 06.112018 року, зазначено, що згідно наданої медичної документації у [PERSON] до моменту лікування лівосторонньої пахової грижі та ускладнень перенесеного хірургічного втручання були наступні захворювання: ішемічна хвороба серця, стенокардія напруження, гіпертонічна хвороба І-ІІ ступеня. В 2009 році переніс операції з приводу гострого парапроктиту, правосторонньої пахової грижі. Також хворів на остеохондроз шийно-грудного відділу хребта, радикуліт, грип, респіраторні захворювання верхніх дихальних шляхів. Лабораторні та інструментальні обстеження [PERSON] при підготовці до хірургічного лікування лівосторонньої пахової грижі в умовах поліклінічного та хірургічного відділень Дніпропетровської центральної районної лікарні були проведені правильно та в необхідному обсязі. При госпіталізації [PERSON] до хірургічного відділення Дніпропетровської центральної районної лікарні 09.10.2009 року був виставлений діагноз: «Рецидивуюча лівостороння пахвова грижа». Місцеві зміни були описані при надходженні: «Живот м`який, болезненный в левой половине. В левой паховой области живота имеется грыжевое выпячевание до 8 см в диаметре». Дані, що підтверджують рецидивний характер грижі ( час первинної операції, наявність післяопераційного рубця, час і причини розвитку рецидиву) в наданій медичні документації відсутні. Також не вказано і тип грижі (пряма, коса), хоча ускладнення, які виникли у [PERSON] . В діях хірурга Дніпропетровської ЦРЛ виникає питання про довжину розрізу шкіри та апоневрозу (до 12 см); З місяці раніше при лікуванні правосторонньої пахової грижі був використаний розріз меншої довжини. В протоколі операції описано «Грыжевой мешок, который опускался в мошонку, размером 8x3,5 см, элементы семенного канатика выделены со спаек», п^о більш характерно для операції з приводу косої пахово-мошоночної грижі. У виписному епікризі з хірургічного стаціонару сформульовано діагноз: «Рецидивируюш;ая левосторонняя пахово-мошоночная грыжа. Осложнения: посттравматический орхоэпидидимит», однак виникнення ускладнень в щоденниках не було відмічено, відповідно й зміни в тактику лікування не були внесені. Хворий не був консультований та не оглядався лікарем-урологом. Для вирішення питань діагностики та лікувальної тактики не були своєчасно задіяні консультанти обласної клінічної лікарні ім. І.І.Мечникова, співробітники кафедр хірургії та урології Дніпропетровської Державної медичної Академії. В післяопераційному періоді у гр. [PERSON] розвинулись ускладнення у вигляді гематоми сім`яного канатика, після травматичного епідідімоорхіту. Встановлені ускладнення виникли під час операції - видалення грижового мішка з сім`яного канатику, тобто мала місце травма судинних елементів і, як наслідок її, кровотеча. Проведений гемостаз під час операції був недостатнім, що призвело до розвитку гематоми сім`яного канатику і, як наслідок, до некротичних змін лівого яєчка. На запитання\~експертів,\~«Якщо операція\~та післяопераційне\~лікування [PERSON] \~лікарями КЗ\~«Дніпропетровська центральна\~районна лікарня»\~ДМР виконувались\~невірно,\~то до\~яких наслідків\~це призвело?», комісія зазначила: Післяопераційні ускладнення: гематома сім`яного канатика, після травматичний епідідімоорхіт були наслідком недостатньо проведеного оперативного втручання (гемостаз) і під час травматичного процесу призвели до виникнення хронічної гематоми з нагноєнням, розвитку свинцевої форми, вторинного хронічного після травматичного лівостороннього епідідімоорхіту, що було підставою для видалення нежиттєздатного лівого яєчка. (а.с. 146-162). Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Згідно з пунктами «а», «д», «ї» частини першої статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством. Кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу (частина\~перша статті\~16ЦК України). За статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У цивільному законодавстві питання відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, врегульовані §1 Глави 82 книги п`ятої ЦК України. Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Стаття 1196\~ЦК України передбачає відшкодування\~шкоди,\~завданої фізичній\~особі під\~час виконання\~нею договірних\~зобов`язань:\~шкода,\~завдана каліцтвом,\~іншим ушкодженням\~здоров`я\~або смертю\~фізичної особи\~під час\~виконання нею\~договірних зобов`язань\~(договір\~перевезення тощо),\~підлягає відшкодуванню\~на підставах,\~встановлених статтями\~1166\~та 1187\~цьогоКодексу. Згідно з частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для настання відповідальності за завдання шкоди ушкодженням здоров`я необхідна наявність таких умов: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, наявність вини. У деліктних правовідносинах у сфері надання медичної допомоги протиправна поведінка спрямована на порушення суб`єктивного особистого немайнового права особи, яке має абсолютний характер, - права на медичну допомогу. У сфері надання медичної допомоги протиправними необхідно вважати дії медичного працівника, які не відповідають законодавству у сфері охорони здоров`я, зокрема стандартам у сфері охорони здоров`я та нормативним локальним актам. Відповідно до частини другої статті 34 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Таким чином, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправною поведінкою медичного працівника. Аналогічна правова\~позиція викладена\~у постановах\~Верховного Суду\~від 27\~лютого 2019\~року у\~справі№ 755/2545/15-ц (провадження № 61-47866св18) та від\~04\~листопада 2020\~рокуу справі № 686/6022/18 (провадження № 61-22818св19) Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку, що підставою для лівосторонньої орхектомії (видалення лівого яєчка) у [PERSON] , стало післяопераційного ускладнення (гематома сім`яного канатика, після травматичний епідідімоорхіт були наслідком недостатньо проведеного оперативного втручання (гемостаз) і під час травматичного процесу призвели до виникнення хронічної гематоми з нагноєнням, розвитку свинцевої форми, вторинного хронічного після травматичного лівостороннього епідідімоорхіту), тобто внаслідок неналежного надання медичної допомоги лікарем [PERSON] КЗ «Дніпропетровська центральна районна лікарня» ДОР (теперішня назва «Комунальне підприємство «Слобожанська центральна лікарня» Слобожанської селищної ради»), що мала місце 09 жовтня 2009 року і має з ним «… причинно-наслідковий зв`язок…», що підтверджуються висновком судово-медичної експертної комісії КЗ «Дніпровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР №209 від 06.112018 року. Аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14. Разом з тим, потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт, що відповідач є заподіювачем шкоди. Відповідно до\~ч.2ст. 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У рішенні\~Європейського Суду\~з прав\~людини у\~справі «Валерій\~Фуклєв проти\~України» (заява\~№6318/03)\~Суд зазначив,\~що перше\~речення статті\~2(право\~нажиття)Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод зобов`язує державу не лише утримуватися від «умисного» позбавлення життя, але й вживати належних заходів для захисту життя тих, хто перебуває в межах її юрисдикції (див.рішення від 9 червня 1998 р.у справі «L.C.B. проти Великобританії» (L.C.B.v.theUnitedKingdom), п.36, Звіти про рішення та ухвали 1998-III)(п.65). Ці принципи також застосовуються у сфері охорони здоров`я. Зокрема, вони вимагають створення ефективної незалежної судової системи з метою забезпечення встановлення причини смерті пацієнтів, які знаходились на лікуванні як в державному, так і в приватному секторі, та притягнення до відповідальності винних (див., серед інших джерел,«Калвеллі і Чільйо проти Італії» (Calvelli and Ciglio v. Italy) [GC], заява № 32967/96, п. 49, ECHR 2002-I) ( п.65).Статті 2Конвенції не буде дотримано, якщо захист, забезпечений національним законодавством, існуватиме тільки в теорії: насамперед, він повинен також ефективно працювати на практиці (див. вищезгадане рішення у справі «Калвеллі і Чільйо проти Італії» (Calvelli and Ciglio v, Italy), п. 53). Тому Суд повинен визначити, чи всі наявні засоби юридичного захисту в їх сукупності можуть, як теоретично, так і практично, вважатися юридичними засобами, що дозволяють встановлювати факти, забезпечувати притягнення до відповідальності винних та надавати відповідне відшкодування потерпілому. Іншими словами, замість того, щоб оцінювати правовий режим абстрактно, Суд повинен розглянути, чи є правова система в цілому відповідною щодо справи, що наразі розглядається (див. «Бижиковскі проти Польщі» (Byrzykowski v: Poland) від 27 червня 2006 року, заява № 11562/05, п. 107, і «Додов проти Болгарії» (Dodov v. Bulgaria), від 17 січня 2008 року, заява № 59548/00, пп. 83 і 86) ( п.67). Матеріалами справи не підтверджено (чеками, квитанціями), що [PERSON] понесені витрати на лікування у розмірі 4100, 00 грн., а тому суд не знаходить законних підстав для їх задоволення. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання.\~Кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу (частина\~перша статті\~15,\~частина першастатті 16 ЦК України). Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~завдання майнової\~(матеріальної)\~та моральної\~шкоди іншій\~особі (пункт\~1\~частини другоїстатті 11 ЦК України). Особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав.\~Моральна шкода\~полягає:\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я;\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї\~чи близьких\~родичів;\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна;\~у приниженні\~честі та\~гідності фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної або\~юридичної особи\~(частини\~перша,\~другастатті 23 ЦК України). Якщо інше\~не встановлено\~законом,\~моральна шкода\~відшкодовується грошовими\~коштами,\~іншим майном\~або в\~інший спосіб.\~Розмір грошового\~відшкодування моральної\~шкоди визначається\~судом залежно\~від характеру\~правопорушення,\~глибини фізичних\~та душевних\~страждань,\~погіршення здібностей\~потерпілого або\~позбавлення його\~можливості їх\~реалізації,\~ступеня вини\~особи,\~яка завдала\~моральної шкоди,\~якщо вина\~є підставою\~для відшкодування,\~а також\~з урахуванням\~інших обставин,\~які мають\~істотне значення.\~При визначенні\~розміру відшкодування\~враховуються вимоги\~розумності і\~справедливості (частина\~третястатті 23 ЦК України). Статтею 1167\~ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Стаття 1168\~ЦК України передбачає відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи: моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом (частина\~першастатті 81 ЦПК України). Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи\~(частина\~першастатті 76 ЦПК України). Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів)\~(частини\~перша \~третястатті 89 ЦПК України). [PERSON] пред`явив позовну вимогу про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди у розмірі по 720 розмірів мінімальних заробітних плат з кожного відповідача, що станом на час розгляду справи становить 4 824 000,00 грн. (720 х 6700,00 грн.) грн. З приводу заявлених позивачем позовних вимог до Дніпровської обласної ради, суд приходить до наступного. За клопотанням позивача до участі у справі було залучено Дніпровську обласну раду. Відповідно дост.48\~ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами ст.51\~ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті\~8постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12\~червня 2009\~року №\~2\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України та п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за моральну шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею у порядку регресу. За таких обставин у позовній заяві відповідачем у справі буде роботодавець (заклад охорони здоров`я чи фізична особа підприємець), а третьою особою медичний працівник, діями якого заподіяно шкоду, враховуючи, що Дніпровська обласна рада не є належним відповідачем, тому в задоволенні пред`явлених до Дніпровської обласної ради позовних вимог слід відмовити. Разом з тим, судом встановлено, що внаслідок неналежного надання працівником КЗ «Дніпропетровська центральна районна лікарня» ДОР (теперішня назва «Комунальне підприємство «Слобожанська центральна лікарня» Слобожанської селищної ради») [PERSON] було завдано моральної шкоди. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції, суд враховує прецедент практики Європейського суду з прав людини, якою визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). При визначенні розміру морального відшкодування суд враховує, що в наслідок неналежного надання медичної допомоги працівником відповідача 1 позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у тривалих моральних і психологічних стражданнях, у тривалому розладі здоров`я, втрати позивачем через ускладнення органу тіла, що перешкодило у реалізації позивачу найважливішої людської потреби - залишатися здоровим. Дана ситуація призвела до стресу на ґрунті переживань і психологічного перевантаження. На думку\~суду,\~з урахуванням\~усіх встановлених\~обставини справи\~у їх\~сукупності,\~глибину душевних\~страждань позивача\~та вимоги\~розумності,\~виваженості та\~справедливості,\~стягнення моральної\~шкоди у\~розмірі250\~000,00\~гривень є достатнім, співмірним та справедливим, хоча і має суто умовний вираз, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували більший розмір моральної шкоди, позивачем до суду не надано. Суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не бере до уваги доводи позивача про застосування Методу запропонованого автором методики [PERSON] , за якою позивач обґрунтовував розмір моральної шкоди, оскільки згідно даних Реєстру методик судових експертиз на сайті Міністерства юстиції України методика Ерделевського О.М., виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз та внесена до переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та враховує ту обставину, що відповідно до вказаного Закону України позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову, позовні вимоги задоволено частково щодо відповідача 1, у задоволенні позовних вимог до відповідача 2 суд відмовив у повному обсязі, тому судові витрати з відповідача 2 також не підлягають стягненню. Суд вбачає підстави для стягнення судового збору з відповідача 1 пропорційно до задоволених вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди відмовлено, тому судовий збір за дану вимогу не підлягають стягненню з відповідача 1. Судовий збір\~за позовну\~вимогу про\~стягнення моральної\~шкоди,\~що становить1,5% від 250000, 00 грн., у розмірі 3750,00 грн. підлягає стягненню з відповідача 1 на користь держави. Також, з відповідача 1 на користь позивача підлягають стягненню витрати на проведення експертизи у розмірі 7668,85 грн. Також позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 34 900,00 грн.з урахуванням дня проведення дебатів. Згідно п. 1 ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Позивачем надано акт виконаних робіт на суму 3000,00 грн., квитанцію про сплату 3000,00 грн. витрат на правову допомогу адвокату Батуєву О.В. (а.с.184 т.1), договір про надання правової допомоги від 11.01.2017 року з адвокатом Фесенко А.Л. та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 11.01.2017 року у розмірі 5000,00 грн., (а.с.185-187 т.1); договір про надання правової допомоги з адвокатом Васюхіним Є.Ю. від 25.01.2019 р. (а.с.188 т.1), акт виконаних робіт №2 від 25.01.2019 року на суму 2200,00 грн. (у якому не зазначено які саме роботи було виконано, без надання підтвердження оплати) (а.с.188,189 т.1); акт виконаних робіт від 05.06.2019 року на суму 2000,00 грн. ( у якому не зрозуміло та не зазначено які саме роботи було виконано, без надання підтвердження оплати ) (а.с.215 т.1); акт виконаних робіт від 18.04.2019 року на суму 2200,00 грн. ( не зрозуміло які саме роботи було виконаноі, засідання не було без надання підтвердження оплати) (а.с.216 т.1); акт виконаних робіт від 12.08.2019 року на суму 2000,00 грн. без надання підтвердження оплати; (а.с.273 т.1), Акт виконаних робіт від 01.04.2021 року на суму 5000,00 грн. (не зазначено які роботи виконано, без надання підтверджння оплати ) (а.с.113 т.2); акт виконаних робіт від 11.10.2021 року на суму 8000,00 грн. (не зазначено які роботи виконано, без надання підтверджння оплати ) (а.с.150 т.2), Акт №2 від 06.10.2022 року на суму 3500,00 грн. (не зазначено які роботи виконано, без надання підтверджння оплати ). Судом на підставі поданих позивачем доказів ретельно перевірено розмір судових витрат, які позивач сплатив у зв`язку з розглядом справи. На думку суду, позивач документального не підтвердив частину наданих послуг правової допомоги, а саме : детального опису виконаних робіт, платіжних доручень, квитанцій тощо на підтвердження фактично понесених витрат, що є підставою для часткового задоволення заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. За таких\~обставин,\~враховуючи встановлені\~частинами 4-6ст.\~137\~ЦПК України критерії співмірності, сума гонорару підлягає відшкодуванню в розмірі 8000 грн., що, на думку суду, відповідає зазначеним критеріям. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial