Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

18.04.2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.04.2022 року зазначений позов був прийнятий до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивачка мотивує свої вимоги тим, що вона є донькою [PERSON] . У 2019 році вона достягла повноліття та на даний час навчається у Британському університеті в м. Лондоні. Вона потребує матеріальну допомогу, але [PERSON] її не надає, у зв`язку з чим з відповідача на її користь просить стягнути аліменти. Загальна сума заборгованості по аліментам складає 699 567,07 гривень. 24.03.2020 року [PERSON] подарував квартиру розташованої за адресою: [ADDRESS] своїй дружині [PERSON] , з метою унеможливлення стягнення заборгованості по аліментам за рахунок нерухомого майна. Позивачка вважає, даний договір дарування фіктивним, вчинений на шкоду кредитору, тобто фраудаторним. Просить суд визнати недійсним договір дарування від 24.03.2020 року укладений між [PERSON] [PERSON] про дарування квартиру розташованої за адресою: [ADDRESS] . Сторони у судове засідання не з`явились, про час слухання справи повідомлялись належним чином. Представником відповідача [PERSON] був наданий відзив на позов, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. Суд, проаналізував матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 24.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького нотаріального округу Кіровоградської областіТомаз В.І., зареєстрованого в реєстрі за № 376, [PERSON] передав безкоштовно у власність [PERSON] двокімнатну квартиру під [ADDRESS] . Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В ст. 13 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. В рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Згідно вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За приписами ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В ст. 202 ЦК України зазначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Згідно вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2021 року у справі справа N 638/13880/17 провадження N 61-10398св20. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц, провадження N 14-260цс19. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що договір дарування квартири від 24.03.2020 року є фіктивним, оскільки унеможливлення стягнення заборгованості по аліментам за рахунок нерухомого майна. Суд також встановлено, що постановою Кропивницького апеляційного суду від 06.05.2020 року (справа № 404/2935/19) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання в розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 24.04.2019 року, щомісячно, та до закінчення навчання - 30.06.2022, але не більше як до досягнення [PERSON] 23-х років. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Кіровоград від 10.03.2022 року (справа № 404/2721/21) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 310655,05 гривень. Крім того, згідно розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, складеного приватним виконавцем 26.07.2021 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 26.07.2021 року складає 389002,02 гривень. Під час розгляду справи позивач не надав належними та допустимими доказами, що при укладення оспорюваного договору був відсутній намір створити юридичні наслідки у вигляді відчуження майна [PERSON] та набуття майна [PERSON] , а також не наведено фактичних даних на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину. Передбачені оспорюваним договором дарування квартири правові наслідки настали, сторони вказаного договору вчинили всі передбачені цим договором дії для його виконання, а саме передали майно від дарувальника обдарованій, яка прийняла дарунок. При цьому мотиви, з яких [PERSON] вчинив дії по відчуженню майна шляхом його дарування, не мають правового значення. Суд не приймає, як належний доказ посилання позивачки про те, що відповідачі уклали спірний договір дарування квартири для унеможливлення стягнення заборгованості по аліментам, оскільки позивачкою не надано належними та допустимими доказами на підтвердження цього. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. За приписами ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при укладенні спірного правочину воля сторін правочину відповідала зовнішньому її прояву та сторони передбачали реальне настання правових наслідків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed