Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кульбіди Євгенія Михайловича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління праці та соціального захисту населення Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визнання і відновлення порушеного права власності, відновлення становища, яке існувало до порушення, який позивачами було уточнено та доповнено. Остаточно просять суд винести рішення, яким відновити становище, яке існувало до порушення та відновити порушене право власності позивачів на нерухоме майно домоволодіння та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] наступним чином: Визнати договір купівлі продажу домоволодіння та земельної ділянки розташованого по [ADDRESS] укладений 31.10.2016 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідою Є.М. зареєстрованим в реєстрі №1511 та виданого замість втраченого оригіналу дублікату договору посвідченого 03.07.2019 року приватним нотаріусом Кульбіда Є.М. за реєстровим номером 31021 нікчемним правочином та розірвати вказаний договір. Скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Євгенія Михайловича щодо реєстрації права власності відповідача [PERSON] на домоволодіння та земельну ділянку розташовану по [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію прав власності [PERSON] на нерухоме майно домоволодіння з земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] . Визнати за позивачами [PERSON] та [PERSON] право власності на нерухоме майно домоволодіння за адресою [ADDRESS] , яке складається з цегляного житлового будинку «Б-2» загальною площею 311,3 кв.м. житловою площею 142 м.кв., замощення 1, огорожі 103 та земельної ділянки площею 0,0975 га кадастровий номер 1211000000:08:238:0006. Ухвалою суду від 22.12.2021 року справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 30.06.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , в жодне судове засідання не з`явилися, судові повістки направлені їм за адресами зазначеними в позовній заяві не отримують, інформації щодо інших адрес для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідачі про причини своєї неявки суд не повідомили, не надали суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідачів свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку [PERSON] , [PERSON] , та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди сторони позивачів, про що представником позивачів додатково надано заяву, та що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. Відповідач по справі приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Євгеній Михайлович також не з`явився в жодне призначене судове засідання, але надсилав на адресу суду заяви про розгляд справи за його відсутністю, у зв`язку з великим навантаженням на роботі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, свою позицію по справі не обґрунтував, відзиву або заперечень не надавав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління праці та соціального захисту населення Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву у якій зазначено, що він покладається на думку суду та звертається з проханням судове засідання проводити без участі представника управління, оскільки відсутність третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору не перешкоджає розгляду справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 55 Конституції України гарантований судовий захист прав і свобод людини та громадянина. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, вислухавши сторону позивачів, які підтримують свої уточнені та доповнені позовні вимоги та просять їх задовольнити, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивачі [PERSON] та [PERSON] , яки є подружжям, є власниками нерухомого майна - домоволодіння за адресою [ADDRESS] , яке складається з цегляного житлового будинку «Б-2» загальною площею 311,3 кв.м., житловою площею 142,0 кв.м., замощення І, огорожі 103 та земельної ділянки площею 0,0975 га кадастровий номер 1211000000:08:238:0006, що підтверджується копіями документів на право власності. Громадянин [PERSON] 24.06.2016 року звернувся до Центрально - міського райсуду м. Кривого Рогу з позовною заявою про визнання Договору від 20.03.2015 року купівлі-продажу належного позивачам житлового будинку з земельною ділянкою дійсним і визнання за ним права власності на нерухоме майно. У якості доказу він надав до позову копію договору купівлі-продажу від 20.03.2015 року, який начебто підписаний одним із позивачів [PERSON] . 29.06.2016 року було відкрито провадження судом. Без виклику до суду [PERSON] та [PERSON] і без їх відома суд прийняв 25.07.2016 року заочне рішення у справі 216/3199/16-ц, яким задовольнив позовні вимоги [PERSON] . Використавши незнання [PERSON] про винесення заочного рішення відповідач [PERSON] встиг продати 31.10.2016 року житловий будинок у якому позивачі мешкають разом з земельною ділянкою відповідачу [PERSON] , яка зареєструвала 31.10.2016 року право власності в Державному реєстрі. Тільки у листопаді 2019 року [PERSON] подала в суд позов про усунення перешкод у користуванні начебто її нерухомим майном. Таким чином, 05.03.2020 року, після отримання судової повістки позивачі [PERSON] дізнались, що їх майно продано без їх відома. 30.03.2020 року, за заявою позивачів [PERSON] , заочне рішення у справі № 216/3199/16-ц було скасоване ухвалою Центрально-міського райсуду м. Кривого Рогу, позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду 23.03.2021 року ухвалу Центрально-міського райсуду м. Кривого Рогу про залишення позову без розгляду скасовано, а справу повернуто до суду для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК. На даний час позовні вимоги [PERSON] про визнання Договору від 20.03.2015 року купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою дійсним і визнання за ним права власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , ухвалою суду по справі № 216/3199/16-ц від 07.09.2022 року залишені без розгляду, ухвала суду не оскаржена, не скасована, набрала законної сили 22.09.2022 року, що підтверджується копією ухвали суду по справі № 216/3199/16-ц.. Також, на даний час, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном за адресою [ADDRESS] знаходяться на розгляді в суді справа № 216/6660/19, яка ухвалою суду від 18.10.2021 року була прийнята до провадження та призупинена до розгляду по суті та набрання чинності рішення по справі № 216/3199/16-ц. Згідно статті 3 ЦКУ загальними завадами цивільного законодавства є, в тому числі неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, тому позивачі вимушені були звернутися до суду за захистом порушених майнових прав. Позивач [PERSON] заявляє, що не укладав договір від 20.03.2015 року купівлі-продажу належного їм житлового будинку разом із земельною ділянкою, договір від 20.03.2015 року не підписував, грошей за майно не отримував, оригіналу договору не бачив, вперше побачив копію договору у матеріалах судової справи 216/3199/16-ц, а оригіналу договору [PERSON] до суду так і не надавав. Згідно ст.ст. 3, 11 ЦКУ загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі: свобода договору. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст.ст. 12, 14 ЦКУ особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно ст. 203 ЦКУ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст.ст. 626,627 ЦКУ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. [PERSON] з гр. [PERSON] не знайомий, ніяких домовленостей з ним щодо укладення договору купівлі-продажу не було, продавати належне майно зовсім не планував. Згідно ст.207 ЦКУ правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). [PERSON] з [PERSON] договір від 20.03.2015 не підписував, на копії договору видно, що розписалася замість нього інша людина. Згідно Постанови ВП ВС від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Нерухоме майно гр. [PERSON] не передавалось, з фактичного володіння позивачів майно не вибувало. З 2005 року по теперішній час у будинку [ADDRESS] мешкає сім`я позивачів, які офіційно зареєстровані в Домовій книзі. За адресою [ADDRESS] було зареєстровано з 2007 року інваліда дитинства недієздатну особу [PERSON] . Представники Третьої особи - органу опіки та піклування регулярно відвідують [PERSON] з перевірками відповідності умов проживання недієздатної особи та надання допомоги і можуть підтвердити факт постійного безперервного проживання сім`ї позивача і в тому числі [PERSON] за вказаною адресою. З 2010 по 2016 роки за адресою [ADDRESS] було зареєстровано [PERSON] 1966 р.н. та її дітей [PERSON] 2001 р.н., [PERSON] 2004 р.н., які були малолітніми дітьми станом на 2015 рік. Що підтверджується копією домової книги реєстрації громадян за адресою [ADDRESS] з підтвердженням реєстрації вищевказаних громадян за вказаною адресою. Згідно ст. 334 ЦКУ право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 640 ЦКУ якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Майно [PERSON] не передавалось, договір від 20.03.2015 року є неукладеним. Правовстановлюючі документи на майно, технічний паспорт, ключі від домоволодіння також не передавались гр. [PERSON] . За адресою [ADDRESS] гр. [PERSON] ані Позивачі, ані хтось інший ніколи не бачили, що підтверджується наявними у позивачів оригіналами усіх правовстановлюючих документів. Позивачі, які є подружжям, спільно володіють будинком [ADDRESS] . Згідно ст.ст. 355, 368 ЦКУ, ст.60 Сімейного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 369 ЦКУ, ст.65 Сімейного кодексу України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Гр. [PERSON] під час розгляду цивільної справи 216/3199/16-ц, подав до суду як доказ погодження співвласника, а саме копію заяви [PERSON] про згоду від 20.03.2015 року, при цьому оригіналу заяви ніхто не бачив, до суду заява не надавалась. Позивач [PERSON] стверджує, що заяву від 20.03.2015 про згоду на продаж свого майна не підписувала. Нотаріально ця заява тим паче не завірялась. Згідно ст. 638 ЦКУ договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Наявність письмової згоди співвласника майна на продаж майна, яка до того ж повинна бути обов`язково посвідчена нотаріально є істотною умовою договору, без додержання якої договір вважається неукладеним. За адресою [ADDRESS] зареєстрована інвалід дитинства недієздатна особа [PERSON] [INFO] . Позивач [PERSON] призначений рішенням суду її опікуном. Згідно статті 29 ЦКУ місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна. Довідкою органу опіки та піклування від 07.06.2021 № 41 зазначено про перебування [PERSON] на обліку з 07.08.2006 року по теперішній час та проживання її за адресою [ADDRESS] . Недієздатний інвалід дитинства [PERSON] належить до тієї категорії громадян, які мають особливий соціальний і правовий статус, користуються всебічною підтримкою з боку держави, зокрема, на законодавчому рівні. Згідно статті 71 ЦКУ опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування відмовитися від майнових прав підопічного^ укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Згідно статті 224 ЦКУ правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно статті 215 Цивільного кодексу України (ЦКУ) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно статей 216, 236 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Згідно статті 28 Конвенції про права інвалідів (ратифіковано Україною 16.12.2009 р.) держави-учасниці визнають право інвалідів на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й уживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності. Законодавець встановив, що права та інтереси дітей та недієздатних інвалідів захищаються через органи опіки та піклування. Згідно пунктів 1.2., 1.4. Правил опіки та піклування, які затверджені Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року N 34/166/131/88 , опіка (піклування) встановлюється також для захисту особистих і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станам здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки. Безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. Згідно пункту 1.7. Правил опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації: ведуть облік щодо осіб, які потребують опіки (піклування); вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); беруть участь у розгляді судами спорів, пов`язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); охороняють та зберігають житло і майно підопічних і визнаних безвісно відсутніми. Згідно пункту 4.7, Правил опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо. Органи опіки та піклування здійснюють захист прав і інтересів недієздатних осіб, так і захист прав та інтересів дітей . Правила опіки та піклування відносяться до обох категорій осіб. Права та інтереси дітей та недієздатних осіб регулюються одними нормами Цивільного кодексу України (наприклад, статті 29, 58, 60 ЦКУ), Згідно статті 8 ЦКУ якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Таким чином, до правил захисту інтересів недієздатних осіб в повній мірі можуть бути застосовані норми , які регулюють захист інтересів дітей, тобто аналогію закону. Згідно статті 12 Закону України від 02.06.2005 "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" ф,ля вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно статей 17,18 Закону України від 26.04.2001 "Про охорону дитинства" органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Недієздатний інвалід дитинства [PERSON] знаходилась на обліку в районному органі опіки та піклування і станом на 20.03.2015 року була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] . З 2010 по 2016 роки за адресою [ADDRESS] було зареєстровано [PERSON] 1966 р.н. та її дітей [PERSON] 2001 р.н., [PERSON] 2004 р.н., які були малолітніми дітьми станом на 2015 рік. Таким чином, якщо дитина чи недієздатна особа має право користування жилим приміщенням , потрібна згода органу опіки та піклування на здійснення будь - яких правочинів щодо цього нерухомого майна. Згідно ст. 638 ЦКУ договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. [PERSON] є опікуном недієздатної особи і у разі укладення договору купівлі - продажу домоволодіння, яке є місцем проживання цієї недієздатної особи, повинен був отримати попередню згоду органу опіки і піклування на продаж майна. Ця умова є істотною умовою договору купівлі-продажу, без додержання якої договір вважається неукладеним. Згідно статті 59 ЦПКУ права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Враховуючи вимоги Правил опіки та піклування , які затверджені Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88 та Статті 59 ЦПКУ для додержання і захисту прав недієздатної особи і малолітніх дітей вважаємо за необхідне залучити третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування в особі Управління праці та соціального захисту населення Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради. Договір від 20.03.2015 року купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою нотаріально посвідчений не був. Згідно ст. 209 ЦКУ правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Згідно ст. 657 ЦКУ Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 640 ЦКУ договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно ст. 334 ЦКУ право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Договір від 20.03.2015 року купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою нотаріально посвідчений не був, рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним немає. Право власності на майно у гр. [PERSON] за договором не виникало. Договір від 20.03.2015 року купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою є неукладеним. Держреєстрація договору від 20.03.2015 року купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою не проводилась. Згідно ст.ст. 210, 334 ЦКУ правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності на майно у гр. [PERSON] за договором не виникало. Договір від 20.03.2015 року купівлі-продажу житлового будинку з земельною ділянкою є неукладеним. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно-із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК ( набуття, збереження майна без достатньої правової підстави). Відповідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009,- № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У п. 5 Листа Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.01.2017, "Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку із цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 -210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК. У контексті недійсності правочинів актуальним є питання щодо моменту виникнення цивільних прав та обов`язків на підставі правочинів. На це звертається увага в п. 8 ППВСУ №9, в абзаці першому якого зазначено, що відповідно до ч. 1 cт. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені cт. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнано недійсним правочин, що не вчинено. Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 cт. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно - правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. У cт. 640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. У першому випадку йдеться про консенсуальні договори, у другому - про реальні. Відповідно до ч. 2 cт. 640 ЦК якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В абзаці третьому п. 8 ППВСУ № 9 зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Використавши незнання позивачів про винесення заочного рішення, відповідач [PERSON] встиг продати 31.10.2016 року житловий будинок, в якому позивачі мешкають, разом з земельною ділянкою відповідачу [PERSON] , яка зареєструвала 31.10.2016 року право власності в Державному реєстрі. Тільки у листопаді 2019 року [PERSON] подала в суд позов про усунення перешкод у користуванні начебто її нерухомим майном. Таким чином, 05.03.2020 року після отримання судової повістки у справі № 216/6660/19 позивачі дізнались, що їх майно продано без їх відома. Згідно ст. 658 ЦКУ право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно статей 330, 388 ЦКУ якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на цього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивачі мають право витребувати нерухоме майно у відповідача [PERSON] , так як воно вибуло з їх володіння не з їх волі, без їх відома та без їх згоди. До того ж, у діях відповідача [PERSON] наявні ознаки і другого критерій - дій направлених на викрадення майна у власників. У правовому аспекті викрадення означає протиправне в тому числі таємне вилучення чужого майна. Словом «викрадення» позначають групу корисливих злочинів, пов`язаних з протиправним оберненням чужого майна на користь іншої особи. За заявою позивачів від 20.01.2021 року Державне Бюро Розслідувань розпочало досудове розслідування щодо неправомірних дій осіб, які задіяні у схемі незаконного відчуження нашого майна. Відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.03.2021 року, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Згідно ст.ст. 316, 317, 321 ЦКУ правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦКУ право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦКУ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі : визнання права та відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ст.ст. 391-392 ЦКУ власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно Постанови КГС ВС від 21.01.2021 у справі № 925/1222/19 спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є,особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору. Спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства. Постанова ВП ВС від 04.12.2019 у справі № 823/588/16 (№ в ЄДРСР 86401165) У п.4 Огляду судової практики Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (актуальна судова практика)" від 28.05.2021 вказано, що у редакції статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинній із 16.01.2020, законодавцем виключений такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У Постанові ВП ВС від 14.11.2018 у справі N 183/1617/16 вказано наступне : Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в _ особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У Постанові ВП ВС від 21.08.2019 у справі N 911/3681/17 вказано наступне : Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захист права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16. У Постанові КГС ВС від 23.06.2020 у справі N 922/2589/19 зазначено, що ухвалення судових рішень, пов`язаних з питанням державної реєстрації, обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України N 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України N 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України N 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3)судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У Постанові ВП ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (14-208цс18) вказано наступне : Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 3 огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Також, договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 31.10.2016 року між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] теж потрібно визнати судом нікчемним (недійсним) за підставами, викладеними у п.5 цієї позовної заяви, а саме : За адресою [ADDRESS] зареєстрована і проживає інвалід дитинства недієздатна особа [PERSON] [INFO] .. Згідно статті 224 ЦКУ правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно статті 215 Цивільного Кодексу України (ЦКУ) недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно статей 216, 236 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Недієздатний інвалід дитинства [PERSON] знаходилась на обліку в районному органі опіки та піклування і станом на 31.10.2016 року (дата підписання договору купівлі продажу між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] ) була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] . Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Є.М. посвідчив 31.10.2016 року Договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 31.10.2016 року між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] за реєстровим № 1611. 03.07.2019 року приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Є.М. видав відповідачу [PERSON] дублікат договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 31.40.2016 року між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] за реєстровим № 1021, замість втраченого оригіналу договору. Згідно п. 6.1. Наказу Мінюсту від 22.02.2012 року № 296/5 "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа, оригінал якого вважається таким, що втратив чинність. Згідно п.п. 1.8.,1.9. Наказу № 296/5 від 22.02.2012 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (в редакції діючої на день укладення правочину) з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. При посвідченні договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 31.10.2016 року між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Кульбіда Є.М. порушив вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», та не з`ясував інформацію про відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком. Відповідач [PERSON] не повідомив нотаріусу таку інформацію, бо не володів нею, що ще раз підтверджує фіктивність договорів та намір заволодіти майном нечесним шляхом. Таким чином, договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] незаконно був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кульбідой Є.М.. Цей договір є недійсним правочином і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення і позивачі просять суд застосувати наслідки нікчемного правочину. Проаналізувавши всі докази у справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку про те, що уточнені та доповнені позовні вимоги позивачів підлягають до задоволення. Згідно ст.176 ЦКУ ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна. Позивачі не знають скільки коштує на даний час належне їм домоволодіння і володіють тільки інформацією про її вартість з договору купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 31.10.2016 року між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . Оціночна вартість домоволодіння згідно звіту про оцінку майна від 26.10.2016 року виданого СОД ТОВ «Центр експертного дослідження» (сертифікат ФДМУ № 16088/14 від 04.03.2014 року) складає 146400,00 грн. Ідентифікатор за базою ФДМУ № 1403215_26102016_004. Оціночна вартість земельної ділянки згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки від 23.09.2016 року Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» складає 38025,00 грн. Ідентифікатор за базою ФДМУ № 1334310_23092016_0135. Таким чином, ціна позову становить 184 425,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Таким чином з відповідачів у справі в рівних долях підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1844.25 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved