Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

В жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому прохає визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , 2009 року народження з її батьком - [PERSON] . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що разом з відповідачкою мають спільну неповнолітню дитину, яка наразі проживає з відповідачкою. Оскільки [PERSON] перешкоджає батькові у спілкуванні з донькою, позивач прохає визначити місце проживання доньки разом з батьком (т.1 а.с.2-6). Ухвалою суду від 28.11.2018 (т.1 а.с.38) за згаданою позовною заявою відкрито провадження у справі з призначенням справи до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.02.2019 (т.1 а.с.65) підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 17.04.2019 в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (т.1 а.с.85-86). Постановою Полтавського апеляційного суду від 04.07.2019 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 17.04.2019 залишено без змін ( т.1 а.с. 141-144). Постановою Верховного Суду від 18.03.2020 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 17.04.2019 та постанову Полтавського апеляційного суду від 04.07.2019 скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.189-193). У постанові Верховного Суду, зокрема зазначено, що суди попередніх інстанцій не встановили місцезнаходження дитини, не з`ясували через відповідні органи думку дитини на предмет того, яке у неї ставлення до кожного з батьків та чи є у неї прихильність до одного з них. Ухвалою суду від 12.05.2020 (т.1 а.с.201) справа за позовом [PERSON] прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03.08.2020 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду (т.1 а.с.254). Ухвалою суду від 27.10.2020 від Адміністрації Державної прикордонної служби України витребувано інформацію щодо перетинання державного кордону України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (т.2 а.с.21). Згідно інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, [PERSON] та [PERSON] , [INFO] о 21 год. 47 хв. перетнули державний кордон в пункті пропуску Гоптівка (т.2 а.с.27). Ухвалою суду від 24.11.2020 доручено компетентному суду (органу) Російської Федерації провести окремі процесуальні дії, а саме: встановити місце реєстрації, проживання або тимчасового перебування, у визначеній законодавством Російської Федерації спосіб, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Провадження по справі зупинено (т.2 а.с.36-37). Ухвалою суду від 05.05.2022 провадження по справі поновлено (т.2 а.с.51). Ухвалою суду від 01.06.2022 доручено компетентному суду (органу) Російської Федерації провести окремі процесуальні дії, а саме: підготувати та надати Комсомольському міському суду Полтавської області письмовий висновок щодо визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] , [INFO] ; вручити відповідачу - [PERSON] , [INFO] , яка за відповіддю Міністерства юстиції Російської Федерації від 22.12.2021 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , позовну заяву з додатками та повістки про виклик у судові засідання; з`ясувати думку дитини - [PERSON] , [INFO] , щодо визначення місця проживання з батьком, зокрема задати запитання: чи бажає дитина проживати разом з батьком, якщо ні то чому? з ким бажає проживати дитина? задати наступні запитання відповідачу - [PERSON] , [INFO] : чи визнає вона позовні вимоги [PERSON] , якщо ні, то чому? чи згідна вона, щоб дитина проживала з батьком? (т.2 а.с.63-64) Ухвалою суду від 05.10.2022 провадження по справі поновлено. Судове доручення повернулося без виконання в зв`язку з припиненням дипломатичних відносин між Україною та Росією через повномасштабну агресію Росії проти України (т.2 а.с.81). У судовому засіданні [PERSON] та його представник адвокат Бовконюк С.А. на задоволенні позову наполягали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник органу опіки та піклування Малохатько М.В. зазначила, що надати висновок органу опіки про доцільність або недоцільність проживання [PERSON] з батьком не має можливості через відсутність інформації про місце перебування матері та дитини. Судом постановлено здійснювати розгляд справи у заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника третьої особи, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] у місті Комсомольськ Полтавської області народилась [PERSON] , батьками якої у свідоцтві зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). За рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 11.03.2016, зміненим ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26.05.2016, задоволені вимоги [PERSON] та встановлено графік систематичних побачень батька з дитиною: щотижня з 12 год. 00 хв. суботи до 20 год. 00 хв., крім часу, коли дитина хворіє; п`ять святкових днів на рік з 09 год. до 18 год. за попередньою домовленістю з матір`ю; час до 14 днів цілодобово на рік для спільного відпочинку та оздоровлення на період відпустки батька. Одночасно, [PERSON] встановлено необмежене спілкування з донькою особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою у час, коли дочка не задіяна в освітньому процесі; систематичні побачення у дні проведення батьківських свят та культурних заходів у закладах дошкільного виховання та загальноосвітніх закладах; при досягненні шкільного віку першу половину всіх канікул дитина проводитиме з батьком (т.1 а.с.16-22). Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами Сімейного Кодексу України, також судом взято до уваги положення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25.01.1996) та норми Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, сім`ї. За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав, виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як вбачається із змісту позову, [PERSON] прохає визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] разом із ним, посилаючись на створення відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, ухилення [PERSON] від виконання наведеного вище судового рішення. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Проте, з огляду на закріплену ст.141 СК України рівність прав обох батьків щодо дитини, вказаний принцип, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити як надання певної переваги матері перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом із тим, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина перша, друга статті 161 СК України). Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] має на праві власності 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS] , в якому створені необхідні умови для виховання і розвитку дитини. Позивач працює в ГО «Міжрайонне товариство мисливців і рибалок «Тахтаївська» та згідно характеристики зарекомендував себе з позитивного боку, як відповідальний, цілеспрямований та добросовісний працівник (т.1 а.с.9). Згідно із наданою інформацією СЗОШ І-ІІІ ступенів №5 імені Л.І.Бугаєвської, станом на 01.09.2018 учениця 3-В класу [PERSON] до занять не приступила, про що повідомлено відповідні служби, які займаються встановленням місця знаходження дитини (т.1 а.с.25). Згідно повідомлення Горішньоплавнівського міського ВДВС ГТУЮ в Полтавській області, на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження № 51465246, щодо встановлення графіку спілкування дитини з батьком. Станом на 09.10.2018 боржника [PERSON] оголошено в розшук та заведено розшукову справу № 3/18 (т.1 а.с.23). За змістом роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати (пункт 18). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.. За нормою ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За змістом ч.2 ст.159 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вказує, що орган опіки та піклування Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області, з урахуванням думки комісії з питань захисту прав дитини, не може встановити доцільність/недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , та покладає вирішення даного питання на розсуд суду (т.1а.с.245-247). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.02.2016 у справі "N.TS. та інші проти Грузії" зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Крім того, суд враховує, що майже з моменту народження дитини (про що зазначено позивачем в поданій позовній заяві) дитина фактично проживає разом з матір`ю. Зазначене може свідчити про формування у дитини сталих соціальних зав`язків, прив`язаності до матері, сталого місця навчання на сформованого певного побуту, а отже суд має дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. Вирішуючи вказаний спір,

Outcome: dismissed