Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , мотивуючи його тим, що в період з 13.09.1975 року 26.01.1995 року перебував у шлюбі з [PERSON] (нині [PERSON] ). 11.09.1981 на ім`я [PERSON] видано ордер на спірну квартиру на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та їх сина [PERSON] . В 1993 році родиною [PERSON] було повністю виплачено пайові внески за квартиру ЖБК «Суднобудівельник-7». В 1994 році [PERSON] залишила сім`ю та виїхала на постійне місце проживання до США. У лютому 1995 року [PERSON] укладено новий шлюб з [PERSON] , від якого вони мають двох дітей 1995 та 2007 року народження. Всією родиною вони постійно проживала у спірній квартирі, користувались нею, сплачували житлово-комунальні послуги, займались ремонтом. Відповідачка жодного разу в квартирі не з`являлась і не опікувалась нею. На пропозиції щодо поділу квартири відповідач заперечень не висловлювала, однак будь-яких юридично значимих дій не вчиняла. З цих підстав просить визнати спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя, здійснити її поділ, визнавши за ним право власності на Ѕ частку квартири. Згідно відзиву, поданого представником відповідача, відповідач проти позову заперечує, зазначає, що факти, зазначені позивачем у позові не відповідають дійсності, позивачем не надано доказів того, що саме він брав участь у сплаті пайових внесків за квартиру. Враховуючи те, що шлюб розірвано в 1995 році, то вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх вимог, а листування між сторонами підтверджує те, що квартира є власністю відповідачки. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав, зазначених у відзиві. Від третьої особи ЖБК «Суднобудівельник-7» на адресу суду надійшли пояснення, в яких підтверджено, що в березні 1992 року [PERSON] повністю виплачено пайові внески на спірну квартиру. На підтвердження чого надано завірені копії квитанцій та інших документів, наявних у розпорядженні ЖБК. В судове засідання 01.09.2022 представник третьої особи не з`явився, суд ухвалив розглядати справу за його відсутності. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. В період з 13.09.1975 року 26.01.1995 року перебував у шлюбі з [PERSON] (нині [PERSON] ). [PERSON] є членом ЖБК «Суднобудівельник-7» 11.09.1981 на ім`я [PERSON] видано ордер на спірну квартиру на сім`ю з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] та їх сина [PERSON] . В 1993 році [PERSON] було повністю виплачено пайові внески за квартиру ЖБК «Суднобудівельник-7». В 1994 році [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до США. У лютому 1995 року [PERSON] укладено новий шлюб з [PERSON] , від якого вони мають двох дітей 1995 та 2007 року народження. Всією родиною вони постійно проживала у спірній квартирі, користувались нею, сплачували житлово-комунальні послуги, займались ремонтом. Згідно з частиною першою\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Водночас\~Конституція України\~передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Оскільки спірна квартира придбана до 2004 року, тобто до набрання чинності\~СК України, то при вирішенні справи застосовуванню підлягає положення\~КпШС України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно зі\~статтею 28 КпШС України\~в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 263/240/16-ц (провадження № 61-14182св18). За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будiвельного, дачного, гаражного чи iншого кооперативу або товариства, який повнiстю внiс свiй пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, iншу будiвлю або примiщення, наданi йому в користування, набуває права власностi на це майно. Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).\~Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, оспорюючи презумпцію спільності набутого у шлюбі майна, не надала суду доказів щодо того, що кошти внесені як пайовий внесок за квартиру належали їй особисто. Її посилання на те, що позивач мав надати докази спільного внесення коштів, фактично є перекладенням її процесуального обов`язку щодо спростування презумпції спільності набутого у шлюбі майна. З цих підстав, суд вважає правильним визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) квартиру [ADDRESS] і провести її поділ, визнавши за кожним із колишнього подружжя право власності на Ѕ її частину. Вирішуючи питання щодо можливого пропуску строку позовної давності, про що заявлено представником відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Зазначена позиція Верховного Суду викладена в постановах по справі № 2-142/2011 від 06 лютого 2019 року, по справі 590/460/16-ц від 03 жовтня 2018 року, по справі № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року, по справі № 2 647/1683/15-ц від 28 лютого 2018 року. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, що «вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, що «обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз\~статті 261 ЦК України\~дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтями 32-38 ГПК України\~(в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». Установивши, що з моменту виплати паю за спірну квартиру та подальшого розірвання шлюбу, у ній проживав виключно позивач, відповідачем не вчинялось будь-яких юридично значимих дій щодо оспорення його прав на квартиру, суд не вбачає підстав вважати, що права позивача як співвласника будь-яким чином порушувались, його звернення до суду обумовлено необхідністю офіційного оформлення та визнання за ним наявних прав, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском позовної давності,. \~ \~ \~ \~Отже, суд вважає правильним заявлені у справі вимоги задовольнити. \~ \~ \~ \~У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачена ним сума судового збору. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved