Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

22.07.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом зняття з реєстрації та виселення до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровська міська рада. 01.09.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 02.09.2020 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 13.10.2020 року. 13.10.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 12 листопада 2020 року в зв`язку з неявкою відповідача у підготовче судове засідання. 12.11.2020 року розгляд справи відкладений до 17.12.2020 року за клопотанням відповідача. 13.11.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 24.11.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив. 17.12.2020 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 17.02.2021 року за клопотанням сторін. 14.12.2020 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь відзив 17.02.2021 року відповідачем надані письмові пояснення. 17.02.2021 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 05.04.2021 року. 05.04.2021 року справа не розглядалась в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи. Справа призначена до розгляду на 19.07.2021 року. 19.07.2021 року постановлена ухвала про повернення до підготовчого судового засідання. Розгляд справи відкладений на 14.09.2021 року . 08.09.2021 року від відповідача надійшла заява про долучення доказів, яка задоволена судом. 14.09.2021 року розгляд справи в підготовчому судовому засідання відкладений до 06.12.2021 року за клопотанням представника позивача. 06.12.2021 року представником позивача подана заява про зміну підстав та предмету спору, яка прийнята судом. Розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 15.02.2022 року. 15.02.2022 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 18.05.2022 року. 18.05.2022 року в судовому засіданні оголошена перерва до 11.07.2022 року. 11.07.2022 року в судовому засіданні оголошена перерва до 29.09.2022 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 29.09.2022 року в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог за уточненою позовною заявою позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS] , знявши її з реєстрації. Виселити відповідачку з будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 01.02.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Малашовою Г.В., ( зареєстрований в реєстрі за № 392). Право власності зареєстроване 13.05.2020 року, приватним нотаріусом Малашовою Г.В, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.05.2020 року № 209127682. Станом на день звернення із цією заявою у вказаному будинку зареєстрована та проживає [PERSON] , яка чинить перешкоди власнику у користуванні належним йому майном. [PERSON] , не є членом родини [PERSON] , або членом родини колишнього власника будинку. Між [PERSON] , та [PERSON] , ніколи не укладався жоден договір щодо користування вказаним вище будинком (ані в письмовій, ані в усній формі). Будь-які інші правові підстави для користування [PERSON] , будинком, належним на праві власності [PERSON] , відсутні. У зв`язку з чим [PERSON] ,. підлягає виселенню із зазначеного будинку. [PERSON] , чинить перешкоди власникові у користуванні належним йому на праві власності житлом, зокрема не допускає всередину будинку, що підтверджується талоном повідомленням ЄО № 4441 від 27.05.2020 року, протоколом про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 30.07.2021 року, актом про встановлення фактів від 30.07.2021 року. 25.05.2020 року [PERSON] , надіслав відповідачці повідомлення щодо звільнення житлового приміщення протягом 14 днів з дня отримання даного повідомлення. Також попередив, що у разі відмови звільнити будинок він буде звертатись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. До цього часу вказаних дій відповідачкою виконано не було. Всупереч волі позивача відповідачка по сьогоднішній день проживає та зареєстрована в будинку, що належить позивачеві на праві власності, посилаючись на факт реєстрації в цьому будинку, як на підставу для подальшого в ньому проживання. Отже, факт реєстрації у будинку, що належить позивачеві, порушує його право власності на будинок, оскільки позбавляє його можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності. Відповідач в усній формі відмовляється звільнити будинок та зніматись з реєстраційного обліку, що й стало підставою звернення до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив їх задовольнити, давши пояснення, фактично установлені матеріалами справи. Також пояснив, що відповідачка з 1994 року по 04.11.2020 року була власником 2/3 частини квартири [ADDRESS] , якою володіла спільно із донькою. Однак через два місяці після відкриття провадження у справі подарувала належну їй частину квартири своїй донці. Таким чином відповідачка добровільно позбавила себе права власності на належне їй житло. Житловий будинок [ADDRESS] ніколи не мав і на даний час не має статусу гуртожитку. У свідоцтві про право власності від 24.07.2000 року зазначено, що вказана будівля є житловим будинком, а не гуртожитком, посилання відповідача на судові рішення як на підтвердження статусу будівлі як гуртожитку вважає безпідставним оскільки при розгляді даної справи не досліджувались обставини правового режиму житлового приміщення. Відповідачка в судове засіданні не з`явилась, причини неявки відповідачки в судове засідання суд визнає не поважними, оскільки на території м. Верхньодніпровська бойові дії не ведуться. Суд працює в загальному режимі і будь-яких перешкод для явки в судове засідання немає. Згідно наданого відзиву на позовну заяву відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з того, що житловий будинок, в якому вона проживає мав статус гуртожитку, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області № 22ц-175810 від 23.03.2010 року, яким було визнано законність її проживання в гуртожитку райспоживспілки та вказано на обов`язок власника гуртожитку про забезпечення її житлом. Дане рішення підтверджене і ухвалою Верховного суду України від 29.10.2010 року. 30.03.2011 року через Правобережну товарну біржу зазначений гуртожиток був відчужений з порушенням процедури його відчуження. Дарування гуртожитку попереднім власником позивачеві вчинене з наміром будь-якою ціною позбавити її єдиного житла. Стосовно даного житлового приміщення велися судові спори, але при укладенні договору дарування була надана завідомо неправдива інформація про те, що спори відносно нього не ведуться. При цьому позивач, як обдарований за договором дарування стверджував, що оглянув дарунок та недоліків не виявив, що свідчить про те, що він погодився набути право власності з тими обтяженнями, які існували. Про наявність законних жильців в житловому приміщенні позивачеві було відомо. Вважає, що позивач незаконно зареєструвався в даному житловому приміщенні, що позбавило її права оформити субсидію. Крім того позивач разом з іншими чоловіками незаконно намагався проникнути в житлове приміщення, в якому вона проживає, виламував двері, виражав погрози фізичною розправою на її адресу. Крім того позивач має у власності і інші житлові приміщення. Вона законно проживає в даному житловому приміщенні, за її заявами відкриті комунальними службами рахунки на комунальні послуги. Вона своїми зусиллями відновила зруйновані комунікації, мережі та системи гуртожитку, встановила прилади обліку, своєчасно та в повному обсязі сплачує за спожиті комунальні послуги та не має боргів. А позивач ніяким чином не намагався врегулювати даний спір в позасудовому порядку. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: представник Верхньодніпровської міська рада в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої будь-яких заперечень проти задоволення позовних вимог не надав, прохаючи суд вирішити спір у відповідності із чинним законодавством. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності та право користування житлом. Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником будинку житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 01.02.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Малашовою Г.В., ( зареєстрований в реєстрі за № 392). Право власності зареєстроване 13.05.2020 року, приватним нотаріусом Малашовою Г.В, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.05.2020 року № 209127682, що підтверджується договором дарування та витягом про реєстрацію права власності. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Таким чином судом встановлено, що на час подання позовної заяви позивач є власником спірного житлового приміщення та має право на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись даним майном. Доводи позивача про незаконність виникнення права власності у позивача та попереднього власника на даний будинок є безпідставними, оскільки не спростовані будь-якими доказами. А укладені договори щодо відчуження даного житлового приміщення незаконними в установленому судом порядку не визнані. Також судом встановлено, що в належному позивачеві житловому приміщенні на день звернення із цією позовною заявою зареєстрована та проживає відповідачка, [PERSON] . Як вбачається з наданих суду матеріалів станом на 24.07.2000 року житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] належав Верхньодніпровській районній спілці споживчих товариств, що підтверджується копією свідоцтва про право власності та копією рішення від 24.07.2000 року № 250. Також суду надана документація про виділення Верхньодніпровській РПС земельної ділянки для будівництва будинку та дозвіл на будівництво житлового будинку. Відповідно до постанови № 114 від 10.09.1993 року «Про розподіл кімнат в гуртожитку РПС» встановлено, що відповідачці виділена кімната в розмірі 20 м.кв. Відповідно до копії акту жеребкування розподілу кімнат в гуртожитку РПС встановлено, що відповідачка, [PERSON] , витягнула жеребок на кімнату 20 кв.м. відповідно до повідомлення Верхньодніпровської районної спілки споживчих товариств «РАЙСПОЖИВСПІЛКА» від 20.02.1996 року б/н встановлено, що [PERSON] , є працівником системи потребкооперації. Згідно реєстрації в будинковій книзі вона з донькою постійно проживає за адресою: [ADDRESS] у відомчому гуртожитку. Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Верхньодніпровської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області № 213 від 20.05.1998 року підтверджений статус гуртожитку в [ADDRESS] , який знаходиться на балансі правління РПС, враховуючи його попереднє призначення. Законність проживання [PERSON] , в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , підтверджене вищевказаними доказами, а також рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.03.2010 року. Таким чином суду надані докази про те, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було гуртожитком РПС і відповідачці була виділена кімната в даному гуртожитку на законних підставах, як працівнику Верхньодніпровської РПС за наслідками проведеного жеребкування. Тому доводи представника відповідача, що дана будівля ніколи не була гуртожитком суд вважає безпідставними. Відповідно до повідомлення правління РПС (а.с.66) остання клопотала перед керівником газового господарства Верхньодніпровського району про укладення договору на подачу газу і оплату за його споживання з [PERSON] . Відповідно до наданих відповідачкою довідок остання користувалась послугами з водо-, газо-, електропостачання та заборгованості за надані послуги не має. Відповідно до акту про встановлення факту проживання від 01.04.2021 року встановлено, що [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Фактично протягом тривалого часу постійно проживає в наданій їй частині за вищевказаною адресою, перебуває в договірних відносинах з комунальними службами, має особові рахунки на своє ім`я, підтримує в задовільному стані як житлову частину так і загального користування будівлі. Таким чином судом встановлено, що відповідачка є користувачем частини будинку за адресою: [ADDRESS] . Проживає в частині даного будинку на законних підставах, користується комунальними послугами та підтримує домоволодіння в належному стані. Позивач прохаючи виселити відповідачку з належного йому житлового приміщення посилається на те, що відповідачка чинить перешкоди йому як власнику у користуванні належним йому майном. [PERSON] , не є членом родини [PERSON] , або членом родини колишнього власника будинку. Між [PERSON] , та [PERSON] , ніколи не укладався жоден договір щодо користування вказаним вище будинком (ані в письмовій, ані в усній формі). Будь-які інші правові підстави для користування [PERSON] , будинком, належним на праві власності [PERSON] відсутні. У зв`язку з чим на думку позивача [PERSON] , підлягає виселенню із зазначеного будинку. Оскільки [PERSON] , чинить перешкоди власникові у користуванні належним йому на праві власності житлом, зокрема не допускає всередину будинку, що підтверджується талоном повідомленням ЄО № 4441 від 27.05.2020 року, протоколом про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 30.07.2021 року, актом про встановлення фактів від 30.07.2021 року. Відповідно до ст. 391 ЦК України - Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивачем надані докази того, що йому чиняться перешкоди у користуванні належним йому на праві власності житлом, а саме, що відповідачка не допускає позивача всередину будинку, що підтверджується наданими ним заявами до правоохоронних органів, актом про встановлення фактів від 30.07.2021 року. Прохаючи усунути ці перешкоди позивач просить визнати позивачку такою, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням, зняти з реєстраційного обліку та висилити із житлового приміщення. За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України). Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах. Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захист. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів. Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі). Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 по справі № 917/1739/17. Як встановлено з наданих суду доказів відповідачка на законних підставах проживає та користується частиною житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Порушення права власності позивача зі сторони відповідача полягає у тому, що відповідач не допускає його у належне на праві власності житлове приміщення. При цьому позивачем не обґрунтовано, чи він взагалі не може потрапити та користуватись належним йому на праві власності житловим приміщенням, чи лише не може потрапити та користуватись тією частинного даного житлового приміщення, яке займає відповідачка. В свою чергу в поданій позовній заяві, яку позивач неодноразово уточнював, останній не навів обґрунтувань того, чому саме ним обраний спосіб захисту свого порушеного права саме у вигляді втрати відповідачкою права користування житловим приміщення, зняття відповідачки з реєстраційного обліку та її виселення. Оскільки порушення прав позивача полягає саме у недопущенні його до житлового приміщення, що саме по собі не є підставою для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку та виселення. В свою чергу позивачем не поставлені вимоги щодо зобов`язання відповідачки у наданні позивачеві вільного доступу до житлового приміщення, вселення, зобов`язання вчинення інших дій тощо. На підставі чого суд приходить до висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту свого порушеного права, який не є співмірним із тими порушеннями, що чинить позивачеві відповідачка. При цьому при укладенні договору дарування власник майна зобов`язаний був попередити обдарованого про права третіх осіб щодо майна, яке передається в дар, а обдарований вирішити чи приймати йому дарунок із відповідними обтяженнями чи ні. Також позивачем не надано жодних доказів того, що він намагався врегулювати відносини між ним, як власником будинку, та відповідачкою, а відразу поставив вимоги щодо виселення відповідачки із займаного нею житлового приміщення. Щодо вирішення позовних вимог позивача про виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення виходячи з того, що до позивача перейшло право власності на дане житлове приміщення і відповідачка не є членом його сім`ї та членом сім`ї попереднього власника, суд виходить з наступного. Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. З іншого боку, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У постанові Великої Палати Верховного Суду України від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц Верховний Суд України прийшов до наступного висновку - Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Відповідачка хоч і не є членом сім`ї позивача, як власника житла, але як вже зазначалось вище вселилась у займане нею приміщення на законних підставах, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном. Протягом тривалого часу відповідачка проживає в даному житловому приміщенні та є зареєстрованою в ньому, підтримує житлове приміщення в належному стані, оплачує комунальні послуги, рахунки, на які, відкриті на її ім`я. Таким чином відповідачка не є такою, що вселилась у спірне житлове приміщення самовільно та проживає в ньому без законних підстав. Відповідно, виселення відповідачки із спірного житлового приміщення в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло. При цьому суд вважає, що не має значення забезпечена відповідачка іншим житлом чи ні. Оскільки саме це житлове приміщення відповідачка використовує для свого постійного проживання, та протягом тривалого часу користується саме цим житлом, доглядає за ним та підтримує його в належному стані. З дослідженого в судовому засіданні договору дарування житлового будинку від 01.02.2020 року вбачається: « п.1.4 дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору вказаний вище жилий будинок не перебуває під арештом чи під забороною, що до нього не ведуться судові спори, він не за заставлений, у податковій заставі не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, малолітні та неповнолітні діти не мають права проживання у вищевказаному жилому будинку, як юридична адреса він не використовується. Треті особи не мають прав на даний будинок». Проте відчужувачу було добре відомо про факт проживання в даному будинку відповідачки, оскільки свого часу відчужувач будинку зверталась до суду з вимогами щодо виселення відповідачки із житлового будинку, але дані вимоги були залишені без розгляду, що підтверджується копією заочного рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09.12.2013 року та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року. В п.1.5 укладеного договору дарування зазначено, що відчужуваний жилий будинок оглянутий обдарованим. Недоліків, які перешкоджають використання житлового будинку за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до [PERSON] щодо якісних характеристик відчужуваного жилого будинку обдарований не має. Тобто набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування відповідачкою частиною даного житлового приміщення. Таким чином, позивач міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої нерухомості і або відмовитись від укладення даного договору або прийняти його з відповідним обтяженням та врегулювати відносини із відповідачкою, як особою, яка проживає в даному житловому приміщенні. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки як вже зазначалось вище обраний позивачем спосіб захисту не є пропорційним засобом захисту його порушеного права, як власника будинку і має наслідком позбавлення відповідача її конституційного права на житло. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1681 грн. 60 коп., покладаються на позивача і не відшкодовуються за рахунок відповідача.

Outcome: dismissed