Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Позивач 17.04.2020 року звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.08.2009 року між позивачем, та відповідачем був укладений шлюб, актовий запис 524, що зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Проживали однією сім`єю, вели спільне господарство до жовтня 2016 року. Від шлюбу мають повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . 19.12.2017 року рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва № 487/6181/17 шлюб між сторонами розірваний. У період шлюбу сторонами було придбано майно, щодо якого позивач вважає за необхідне подати позов про його поділ, як спільно набутого. Будь-якої домовленості між сторонами по справі щодо поділу спільно набутого майна або укладеного шлюбного договору не існує. Зокрема, Сторонами по справі було набуто наступне майно: квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа 55,2 кв.м., житлова площа 39,1 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Право власності на квартиру підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.02.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М., зареєстровано в реєстрі за № 174, Витягом з Державного реєстру правочинів від 23.02.2010 № 8266647, а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26,03.2010 року № 25697878, реєстраційний номер 9229577. Іншого житла, крім купленої у шлюбі квартири, яка підлягає поділу між подружжям, Позивач не має, що підтверджується інформацією з реєстру прав на нерухоме майно від 26.04.2020 № 207553922. З 23.04.2010 року позивач із донькою була прописана у квартирі, що підлягає поділу, про що свідчить копія довідки ТОВ «Ліски-М» про зареєстрованих осіб від 08.08.2016 № 1519. Зазначене майно було придбано в інтересах сім`ї, за спільні кошти подружжя, за час спільного проживання. 24.06.2020 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 07.08.2020 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження. 23 жовтня 2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у позову. 29.01.2021 року відповідачем подано зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працював моряком з лютого 2007 року по червень 2009 року, що підтверджується довідкою про стаж несення вахти та відзивом про роботу від 14.09.2007, довідкою про стаж несення вахти та відзивом про роботу від 28.12.2007, довідкою про стаж несення вахти та відзивом про роботу від 12.05.2008, послужною книжкою моряка№01573/2008/26 від 26.06.2008. За роботу моряка протягом 2007-2009 р.р. [PERSON] отримано грошові кошти, що підтверджується: випискою ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» по рахунку №30012/136/Б2Б 241 від 28.10.2020, відповідно до якої [PERSON] отримав 20 085,17 доларів; випискою ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» по рахунку № 300012/136/E1S 1215 від 28.10.2020, відповідно до якої [PERSON] отримав 6125,26 Євро. Крім того, протягом 2009 року, до реєстрації шлюбу, [PERSON] отримав 3400 доларів США, що підтверджується відповідними розписками. \~ \~ \~ \~ Вказані суми грошових коштів [PERSON] набув до реєстрації шлюбу, тому ці грошові кошти належали йому особисто. Вказаних грошових коштів [PERSON] будо достатньо для купівлі квартири, яку він збирався придбати ще до укладення шлюбу, проте в зв`язку з тим, що [PERSON] , працюючи постійно перебував в плаванні, а також не було варіантів квартир, які б задовольняли вимоги [PERSON] , вибір та купівля квартири зайняли деякий час. Квартира придбана [PERSON] 23.02.2010, тобто через 6 місяців після укладення шлюбу. За вказаний незначний період шлюбу, [PERSON] та [PERSON] не набували грошових коштів, за які можна було б придбати квартиру. [PERSON] взагалі не була працевлаштована приблизно з 2005 по 2016 рік, будь-яких доходів за вказаний період не отримувала. Крім того, після розірвання шлюбу [PERSON] було перераховано на банківський рахунок [PERSON] грошові кошти у сумі 14 090,00 доларів США, що підтверджується відповідними банківськими квитанціями. 17 лютого 2021 року подано відповідь на відзив на позовну заяву. 19.02.2021 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва було прийнято зустрічну позовну заяву. 16.03.2021 року було подано відзив на зустрічну позовну заяву, яким просили відмовити позивачу по зустрічному позову у задоволенні позову. 29.03.2021 року було подано відповідь на відзив на зустрічний позов. 27.07.2021 року ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва без вихода да нарадчої кімнати закрито підготовче провадження та справу призначено доо судового розгляду. Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити, щодо зустрічного позову - просив відмовити у його задоволенні. Представник відповідача підтримав зустрічний позов та просив відмовити у задоволенні первісного позову. Судом встановлено, що 01.08.2009 року між позивачем, та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, актовий запис 524, що зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Проживали однією сім`єю, вели спільне господарство до жовтня 2016 року. Від шлюбу мають повнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . 19.12.2017 року рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва № 487/6181/17 шлюб між нами розірваний. У період шлюбу сторонами було придбано майно: квартира, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа 55,2 кв.м., житлова площа 39,1 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Право власності на квартиру підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.02.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Савченко І.М., зареєстровано в реєстрі за № 174, Витягом з Державного реєстру правочинів від 23.02.2010 № 8266647, а також реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.03.2010 року № 25697878, реєстраційний номер 9229577. З огляду на викладене суд встановив, що право власності у сторін на спірну квартиру виникло 23.02.2010, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, під час їх спільного проживання та під час існування між сторонами теплих сімейних стосунків. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1,2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Отже, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та підлягає поділу між ними в рівних частках. Таким чином позов підлягає до задоволення, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Обставина спільного проживання та існування сімейних відносин між сторонами станом на час придбання спірної квартири не заперечується учасниками справи, а тому ця обставина в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Суд відзначає, що матеріали судової справи містять виписку операцій ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» по рахунку №30012/136/Б2Б 241 від 28.10.2020 та \~ \~ \~ \~виписку ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» по рахунку № [NUMBER] згідно яких кошти були зняті з банківських рахунків. Згідно виписки операцій ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» по рахунку №30012/136/Б2Б 241 від 28.10.2020 гроші [PERSON] знімалися в 2008 році, що відбувалося за майже 2 роки до купівлі квартири. Згідно виписки операцій ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» по рахунку № 300012/136/E1S 1215 від 28.10.2020 гроші [PERSON] знімалися в 2008 році, що відбувалося за майже 1,5 роки до купівлі квартири. Крім того, суд критично відноситься до розписок, які містяться в матеріалах справи, тому що вони були складені до укладення шлюбу. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 295/8319/18. Таким чином під час придбання спірної квартири та в подальшому (до розладу сімейних відносин) вона сторонами визнавалась спільним майном подружжя. Таким чином на об`єкт нерухомості спірну квартиру поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя та за встановлених фактичних обставин, суд не встановив правових підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON] . З огляду на викладене в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання майна спірної квартири особистою приватною власністю слід відмовити. Визначаючись із розподілом судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути суму судового збору, що становить 851,30 грн., оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено, судові витрати [PERSON] слід залишити за ним.

Outcome: approved