Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що він помилково перерахував на належний відповідачу [PERSON] поточний рахунок грошові кошти у загальному в розмірі 22\~000 грн. трьома траншами: 23.03.2022 року на суму 15\~000 грн., 16.04.2022 року 5\~000 грн. та 21.04.2022 року 2\~000 грн. Кошти були перераховані шляхом грошового переказу з власного карткового рахунку через додаток «Приват24». Позивач посилається на те, що між сторонами немає ділових чи договірних відносин, а отже відповідач безпідставно набув грошові кошти і зобов`язаний їх повернути відповідно до положень статей 1212, 1213 ЦК України. 09.06.2022 року позивач звернувся до відповідача із претензією повернути вказані кошти, однак вказана вимога залишилась без задоволення. Таким чином, позивач змушений звернутись до суду та просити стягнути із відповідача на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 22\~000 грн., судові витрати по справі та витрати на правову допомогу у розмірі 4\~400 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник позивача адвокат Скачков Р.В. надав до суду заяву, у якій просив розгляд справи провести за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду із відміткою «адресат відсутній вдома», про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву не надав, будь-яких письмових заяв від нього не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення. На підставі ч. 1 ст. 280\~ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] через додаток «Приват24» помилково перерахував на належний відповідачу [PERSON] поточний рахунок грошові кошти з власного карткового рахунку у загальному в розмірі 22\~000 грн. трьома траншами: 23.03.2022 року у розмірі 15\~000 грн., 16.04.2022 року у розмірі 5\~000 грн. та 21.04.2022 року у розмірі 2\~000 грн. (а.с. 6-8). 09.06.2022 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення коштів у семиденний строк (а.с. 9), проте вказана вимога залишилися без відповіді. Надаючи правову оцінку фактичним відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Загальні підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям чи збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення глави 83\~ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Положеннями ч. 1 ст.\~1212\~ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналіз статті 1212\~ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми 1212 ЦК України, викладених у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18) зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. До того ж, до предмету доказування у цій справі входить встановлення наступних обставин: чи набув відповідне майно відповідач за рахунок позивача; чи є для цього підстави. Положеннями п. 2.35 постанови Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» встановлено, що кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначеній строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок помилкового перерахування грошових коштів на рахунок відповідача без будь-якої правової підстави, відповідач безпідставно одержав від позивача грошові кошти в сумі 22 000 грн., які позивачу повернуті не були. Отже, вказане свідчить, що набувач [PERSON] збагатився за рахунок позивача поза правовою підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відповідач, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт безпідставного отримання ним грошових коштів. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, оскільки відповідачем до цього часу безпідставно отримані ним грошові кошти позивачу повернуті не були, доказів перерахування позивачу вказаних коштів матеріали справи не містять, а тому суд доходить висновку, що вимоги позивача в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки за встановлених судом обставин порушуються права позивача, як власника грошових коштів безпідставно набутих відповідачем. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 4 400,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір № 30/05/22 від 30.05.2022 року про надання правової допомоги (а.с. 11-13), акт наданих послуг від 30.05.2022 року (а.с. 14) та копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 30.05.2022 року на суму 4 400,00 грн. (а.с. 12 оберт). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання правової допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги при розгляді справи в суді у розмірі 4 400,00 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, із відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 992,40 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved