Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 10011.37 грн.. Свій позов мотивує тим, що до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувся [PERSON] з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 19.09.2006 року, відповідно до якої позичальнику було надано кредит у розмірі 7000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Позивач наполягає, що свої зобов`язання за кредитом [PERSON] належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Однак [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07.06.2017 року. Оскільки на день смерті позичальника існувала заборгованість по кредитному договору перед Банком, останній на адресу Золотоніської міської державної нотаріальної контори направив претензію кредитора. За повідомленням нотаріальної контори спадкоємцями померлого [PERSON] , які звернулись із відповідними заявами про прийняття спадщини є [PERSON] та [PERSON] .. Отже позивач наполягає, що відповідачі прийняли спадщину, до складу якої входить, у тому числі кредитні зобов`язання померлого позичальника. За таких обставин відповідачі мають задовольнити вимоги кредитора повністю, а оскільки лист-претензія позивача, який був направлений відповідачам 14.05.2018р. ними був проігнорований, позивач був змушений звернутися до суду із даним позовом, яким просив стягнути солідарно із відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 19.09.2006р. у розмірі 10011.37 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 5024.16 грн.; заборгованість за відсотками 4837.21 грн.; заборгованість з комісії та пені 150.00 грн. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10.12.2018 р. відкрито провадження по даній справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 14.01.2019р. на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог та вказувала, що матеріали справи не містять відомостей про те, що нотаріус після отримання претензії кредитора повідомив відповідача у встановлений законом строк про наявність претензії кредитора, крім того позивач, в порушення ч. 2 ст. 1281 ЦК України не пред`явив до відповідача протягом шести місяців, коли позивач фактично дізнався про відкриття спадщини, свої вимоги про стягнення кредитної заборгованості. Також вказувала, що позивач навіть після смерті позичальника, в порушення норм ст., ст.. 1218, 1282 ЦК України не припиняв нарахування процентів на тіло кредиту та не врахував, що за свого життя [PERSON] уклав із позивачем договір добровільного страхування життя та здоров`я, за яким сплачував грошові кошти в загальній сумі 2890.12 грн., які позивачем були зараховані в рахунок зменшення суми боргу, тому залишок непогашеної заборгованості повинен становити 3516.46 грн.. Відповідно до відповіді позивача на відзив, який отриманий судом 11.02.2019 р., предметом даного позову, який підлягає доказуванню є розмір заборгованості за кредитним договором. Позивач надав до суду докази щодо наявності заборгованості, а відповідач не надав доказів щодо спростування цього факту. Відповідач повідомив банк про смерть позичальника [INFO] , що стверджується знімком екрану із банківського комплексу, банк заявив претензійну вимогу до спадкоємців боржника, шляхом направлення на адресу Золотоніської міської державної нотаріальної контори претензії кредитора, при цьому такі дії банку не суперечать вимогам ст. 1281 ЦК України, а сама претензія була подана у визначений законодавством строк. Оскільки банк дізнався про смерть позичальника не одразу, тому продовжував нараховувати заборгованість за відсотками та пенею. Одразу після отримання інформації про смерть позичальника банк зупинив нарахування відсотків та пені, та провів відповідний перерахунок заборгованості, тобто належним чином перевірив розрахунок заборгованості та правомірно вимагає від відповідачів погашення боргу в розмірі 10011.37 грн.. Ухвалою суду від 20.03.2019 р., за клопотанням представника відповідача [PERSON] було постановлено розгляд даної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16.03.2020 р. представник відповідача [PERSON] адвокат Пилипенко Р.Б. надав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказував, що позивачу було достеменно відомо про смерть [PERSON] ще в червні та липні 2017р., оскільки [PERSON] зверталася до банку з метою оформлення страхової виплати, у зв`язку з настанням страхового випадку та перерахунку соціальної допомоги на поховання після смерті чоловіка [PERSON] .. Позовна заява не містить відомості про вартість майна, отриманого у спадщину, хоча відповідно до норм ст.. 1282 ЦК України спадкоємці задовольняють вимоги в межах вартості майна, одержаного у спадщину. 18.05.2020 р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача, який за своїм змістом є аналогічний відповіді на відзив, що був отриманий судом 11.02.2019р. Відповідно до додаткових письмових пояснень представника відповідача, наданих до суду 14.04.2021р., позивач, обґрунтовуючи розмір суми заборгованості посилається на Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на сайті позивача як невід`ємну частину договору. Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів [PERSON] та погоджувався із ними при підписанні заяви про надання банківських послуг. Таким чином відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір відсотків та пені, а роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом погодження між банком та позичальником розміру відсотків та пені, що підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17. Також просив врахувати, що лист-претензії були направлені відповідачам з порушенням строків встановлених ст.. 1281 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягав повністю, вказавши, що дійсно були нараховані кошти після смерті позичальника, однак після отримання 09.06.2017р. свідоцтва про смерть було здійснено перерахунок заборгованості, розмір якої відповідає нормам чинного законодавства, є обґрунтованим та стверджується доданими до матеріалів справи доказами. Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував вказуючи на необґрунтованому розрахунку суми заборгованості за тілом кредиту, адже банком не враховано погашення суми коштів, що були зараховані позивачем із позичкового рахунку [PERSON] в загальній сумі 2890.12 грн., а також відсутність в матеріалах справи належного підтвердження погодження [PERSON] при підписанні заяви від 19.09.2006р. розміру та порядку нарахування відсотків та пені. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного висновку. Відповідно до Анкети-заяви № б/н від 19.09.2006 року (далі - договір) [PERSON] звертався до банку з заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Дана заява підписана [PERSON] та доказів на спростування факту щодо його підписання не надано. З довідки, наданої позивачем, вбачається, що відповідно до кредитного договору [PERSON] видавалися картки, строком дії 09.2020. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . 21.01.2018р. банк звернувся до Золотоніської міської державної нотаріальної контори в порядку ст. 1281 ЦК України з претензією кредитора. 14.05.2018р. банком були направлені за місцем реєстрації відповідачів листи-претензії щодо погашення заборгованості позичальника в сумі 9639.67 грн. З копії спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] , наданої Золотоніською міською державною нотаріальною конторою на запит суду, вбачається, що спадкова справа була заведена на підставі заяв спадкоємців [PERSON] та [PERSON] . При цьому в матеріалах даної справи міститься копія відповідної претензії позивача про наявність заборгованості перед банком у сумі 8896.27 грн., про наявність якої було повідомлено відповідачів, що стверджується відповідним супровідним листом нотаріуса, який міститься в матеріалах спадкової справи. При вирішенні спору про стягнення зі спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Вказані правові висновки зазначено в постановах ВС від 21.08.2019 у справі №320/6489/16-ц та від 28.08.20,19 у справі №500/2593/15-ц. Перевірці підлягають також обставини щодо наявності відповідної кредитної заборгованості у позичальника на день його смерті, яка б могла увійти до складу спадщини. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто заборгованість по кредитному договору може входити до складу спадщини позичальника. Відповідно до положень частин 1, 3, 4 статті 1281 ЦК України після смерті позичальника спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частини третьої статті "1269 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Аналогічні правові висновки відображено в постановах ВС від 21.08.2019 у справі №320/6489/16-ц та від 28.08.2019 у справі №500/2593/15-ц. За обставин цієї справи позивач звернувся до державного нотаріуса з претензією до спадкоємців у порядку та строки, передбачені статтею 1281 ЦК України, тому відповідачі відповідно до положень статті 1282 ЦК України зобов`язані задовольнити вимоги кредитора, в разі їх обґрунтованості, в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Позивачем доведено, що відповідачі у справі прийняли спадщину, яка відкрилася після смерті позичальника. Принцип змагальності цивільного процесу, закріплений у ст. 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Такі ж висновки відображено в постанові ВС від 19.02.2020 у справі №607/98/17-ц. Відповідачі заперечуючи проти задоволення позовних вимог не навели суду жодних доказів, що обсяг спадкового майна та його вартість є недостатніми для задоволення вимог кредитора. При цьому суд враховує, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до висновку ВСУ, викладеного в постанові від 12.04.2017 у справі №6- 2962цс16, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони дають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності в установленому законом порядку. Отже, хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець фактично прийняв спадщину, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК, зокрема й не виключено, що з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Доказів того, що позивач був обізнаний про смерть позичальника в інший строк, ніж вказаний ним у заяві кредитора до нотаріуса, сторони справи суду не надали. Посилання представника відповідачів на те, що про смерть позичальника позивачу було відомо раніше є необґрунтованим, оскільки не підтверджується належними та достатніми доказами та зводиться до припущення сторони відповідача. Тому суд не ставить під сумнів дотримання банком строків звернення з вимогою кредитора спадкодавця до спадкоємців про погашення заборгованості, яку, за доводами позивача, подано в межах 6-ти місячного строку після того, як банк дізнався про смерть позичальника, що відповідає приписам ч. 3 ст. 1281 ЦК України. Оскільки позивач звернувся до нотаріуса у порядку та строки, передбачені ст. 1281 ЦК України, з претензією до спадкоємців, що підтверджується матеріалами справи, тому відповідачі, відповідно до положень ст.1282 ЦК України зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Відповідно до ч.,ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.,ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку позивач. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.,ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). У разі, якщо фактично отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що свідчить про порушення його прав, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх порушених прав і законних інтересів судом шляхом зобов`язання відповідача виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Необхідність стягнення боргу по простроченому тілу кредиту вбачається з практики Верховного Суду, а саме в постановах від 12.02.2020 р. у справі №365/159/19, від 02.12.2020 у справі №161/5267/20. Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором заборгованість позичальника [PERSON] становить 10011.37 гри., яка складається з наступного: -5024.16 грн. - заборгованість за кредитом; -4837.21 грн. - заборгованість за відсотками; -150 грн. - заборгованість з комісії та пені. З наданої суду виписки по рахунку вбачається, що позичальник [PERSON] за життя дійсно користувався кредитними коштами. Однак матеріали справи не містять належних доказів, що Умови та правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи та на які посилається позивач як на невід`ємну частину спірного договору в якій визначено проценти за користування кредитом та санкції за неналежне його виконання погоджувались з позичальником та малися на увазі при укладенні вказаного кредитного договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили в письмовому вигляді розмір відсотків та пені. За таких підстав вимоги позивача про стягнення з відповідачів відсотків та пені за умовами договору кредитування від 19.09.2006р. є безпідставними та недоведеними належними доказами. Вказана позиція відповідає правовій позиції висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17. Що стосується заявленої позивачем суми заборгованості за кредитом то суд зауважує наступне Позивачем заявлено до стягнення суму заборгованості за кредитом 5024.16 грн.. Однак, судом встановлено, що з метою зменшення кредитної заборгованості на рахунок [PERSON] були внесені грошові кошти в загальній сумі 2890.12 грн., а саме 01.07.2017р. у розмірі 1045 грн.; 07.08.2017 р. у розмірі 500 грн.; 14.09.2017р. у розмірі 1345.12 грн. Внесення вказаних коштів відображено самим же позивачем у виписці по рахунку. Однак, як вбачається із розрахунку суми боргу позивачем із невідомих причин зазначені кошти не відображені в рахунку погашення заборгованості, хоча після зарахування позивачем вказаної грошової суми в рахунок зменшення суми боргу, залишок непогашеної заборгованості становить 3516.46 грн.. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості по кредиту в сумі 3516.46 грн., яка була нарахована за життя позичальника. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких підстав, враховуючи надані сторонами докази, суд приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 1762,00 грн., оскільки вимоги позивача задоволено частково на 35%, тому на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає до солідарного стягнення з відповідачів судовий збір в сумі 618.90 грн., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог, що повністю відповідає нормам ст.. 141 ЦПК України.

Outcome: partial