Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Київське лісове господарство» звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсними розпорядження Київської обласної державної адміністрації від 07.04.2008 №№ 444, 445, 446, 447, 448, 449, 450, 451, 452, 453, 454, 455, 456, 457, 458, 459, 460, 461,462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469, 470, визнати недійсними видані [PERSON] та [PERSON] державні акти на право власності на земельні ділянки,\~ витребувати з володіння [PERSON] на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 22,7700 га., які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, витребувати з володіння [PERSON] на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,96 га., які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Обгрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначив, що прокуратурою Київської області за результатами вивчення законності відведення земель лісогосподарського призначення на території Обухівського району Київської області встановлено, що розпорядженнями Київської обласної державної адміністрації від 07.04.2008 №№ 444 - 470 вилучено з постійного користування земельні ділянки ДП «Київське лісове господарство» загальною площею 26,73 га, змінено їх цільове призначення, затверджено проект землеустрою та передано у власність 27 громадянам на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаних розпоряджень управлінням Держкомзему в Обухівському районі Київської області 05.08.2008 видано 27-ми громадянам та одночасно зареєстровано державні акти на земельні ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В подальшому частина землевласників на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок відчужила отримані земельні ділянки, загальною площею 22,77 га, [PERSON] , зокрема, за наступними кадастровими номерами: 3223187700:05:023:0113, 3223187700:05:024:0217,3223187700:05:023:0112, 3223187700:05:024:0223,3223187700:05:024:0225,3223187700:05:022:0228, 3223187700:05:022:0222, 3223187700:05:024:0216,3223187700:05:022:0223, 3223187700:05:022:0224, 3223187700:05:024:0215, 3223187700:05:022:0230,3223187700:05:022:0227, 3223187700:05:023:0114,3223187700:05:024:0218, 3223187700:05:024:0224,3223187700:05:024:0221, 3223187700:05:024:0220,3223187700:05:022:0226, 3223187700:05:022:0229,3223187700:05:024:0219, 3223187700:05:024:0222, 3223187700:05:022:0225, яка в свою чергу у вересні 2009 року отримала державні акти на право власності на земельну ділянку: серії ЯЗ № 449030, серії ЯЗ № 449756, серії ЯЗ № 449016, серії ЯЗ № 449018, серії ЯЗ № 449029, серії ЯЗ № 449025, серії ЯЗ № 449031, серії ЯЗ № 449019, серії ЯЗ № 449032, серії ЯЗ № 449033, серії ЯЗ № 449034, серії ЯЗ № 449014, серії ЯЗ № 449028, серії ЯЗ № 449027, серії ЯЗ № 449024, серії ЯЗ № 449021, серії ЯЗ № 449017, серії ЯЗ № 449023, серії ЯЗ № 449026, серії ЯЗ № 449036, серії ЯЗ № 449022, серії ЯЗ № 449015, серії ЯЗ № 449035 для ведення особистого селянського господарства. Поряд з цим, [PERSON] здійснила поділ земельної ділянки за кадастровим номером 3223187700:05:023:0113, в результаті чого було сформовані дві окремі земельні ділянки за кадастровими номерами 3223187700:05:023:0116, 3223187700:05:023:0117. Інші власники відчужили на підставі договорів купівлі продажу спірні земельні ділянки, загальною площею 3,96 га, за кадастровими номерами: 3223187700:05:022:0219, 3223187700:05:021:0068,\~ 3223187700:05:022:0221, 3223187700:05:022:0220 [PERSON] , яка у листопаді 2009 року отримала державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯЗ № 440996, серії ЯЗ № 440997, серії ЯЗ № 440998, серії ЯЗ № 440995 для ведення особистого селянського господарства. Вищевказані нові власники дій по проведенню реєстрації своїх прав на землю у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо вказаних земельних ділянок не проводили. На думку позивача розпорядження Київської обласної державної адміністрації та державні акти на право приватної власності на земельну ділянку є незаконними і повинні бути визнані недійсними, оскільки в даному випадку за результатами розгляду заяв громадян про отримання безоплатно у власність земельних ділянок головою Київської обласної держаної адміністрації 24.10.2007 видано листи-дозволи «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою» №№ 27.5831.2 - 27.5857.2 замість розпорядження, як передбачено законодавством. Крім того в силу положень ст.ст. 19, 57, 84 ЗК України та ст. 5 Лісового кодексу України спірні земельні ділянки відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України. Частиною 2 ст. 84 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. Отже, рішення про вилучення спірної земельної ділянки має право приймати відповідний орган державної виконавчої влади, який в силу вимог ст.ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 6 ст. 149 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час винесення оспорюваних розпоряджень Київської обласної державної адміністрації) передбачено, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті. Згідно з ч. 9 ст. 149 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час винесення розпоряджень Київської обласної державної адміністрації) земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, у т.ч. ліси площею понад 1 га вилучаються Кабінетом Міністрів України. До винесення оскаржуваних розпоряджень голови Київської обласної державної адміністрації вказані земельні ділянки перебували у державній власності та у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство». Розпорядженнями від 07.04.2008 №№ 444 - 470 вилучено з постійного користування єдиний масив лісу загальною площею 26,73 га, що знаходився у межах суміжних кварталів лісництва та використовувався для ведення лісового господарства одним постійним користувачем - ДП «Київське лісове господарство». Крім того, категорія всього масиву земельних ділянок змінена з земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення. Таким чином, Київська обласна державна адміністрація вилучила ділянки земель в 1 день, лісогосподарського призначення в адміністративних Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» загальною площею 26,73 га, які знаходились у кварталах 49, 50 вказаного державного підприємства, складають між собою єдиний масив та використовувалися для ведення лісового господарства. В свою чергу розпорядженнями змінено їх цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства. Вказане свідчить про те, що Київська обласна державна адміністрація розпорядилася землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка значно перевищує 1 га, що свідчить про перевищення обласною державною адміністрацією передбачених законом повноважень, передбачених ч. 5 ст. 122, ч. 6 ст. 149 ЗК України. Втрати лісогосподарського виробництва у зв`язку із вилученням лісових земель для нелісогосподарських потреб не нараховувалися та не сплачувались. Оскільки розпорядження суперечать вимогам ст.ст. 122, 149 ЗК України та є незаконними, тому державні акти на право власності на земельні ділянки також є незаконними та підлягають визнанню недійсними. Зважаючи на те, що відповідачами спірні державні акти на право власності на земельні ділянки зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки, а також витребування земельних ділянок на користь держави та у постійне користування державного підприємства. Оспорюваними державними актами на право власності на земельні ділянки порушено інтереси держави, адже з державної власності та з користування ДП «Київське лісове господарство» протиправно вибули земельні ділянки лісового фонду. Про прийняття оспорюваних розпоряджень Київською обласною державною адміністрацією прокуратурі стало відомо з інформації старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України Калужинського А. в рамках здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42012000000000007 від 21.11.2012 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. З ст. 209 , ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України. 31 жовтня 2016 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позов задоволено. Визнано недійсними розпорядження Київської ОДА\~\~\~від 07.04.2008 року № 444, 445, 446, 447, 448, 449, 450, 451, 452, 453, 454, 455, 456, 457, 458, 459, 460, 461,462, 463, 464, 465, 466, 467, 468, 469, 470. Визнано недійсними, видані [PERSON] , державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯЗ № 449030 з кадастровим номером 3223187700:05:023:0113 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449756 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0217 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449016 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0223 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449018 \~\~з кадастровим номером 3223187700:05:023:0112 площею 0,9900 га; серії ЯЗ \~\~\~\~№ 449029 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0225 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449025 з кадастровим номером 3223187700:05:022:0228 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449019 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0216 площею \~0,9900 га; серії ЯЗ № 449032 з кадастровим номером 3223187700:05:022:0222 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449033 з кадастровим номером 3223187700:05:022:0223 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449034 з кадастровим номером 3223187700:05:022:0224 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449028\~\~\~\~\~з кадастровим номером 3223187700:05:024:0215 площею 0,9900 га; серії ЯЗ \~№ 449027 з кадастровим номером 3223187700:05:022:0230 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449024 з кадастровим номером 3223187700:05:022:0227 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449031 з кадастровим номером 3223187700:05:023:0114 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449021 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0218 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449017 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0224, площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449014 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0221 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449023 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0220 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449036\~\~з кадастровим номером 3223187700:05:022:0226 площею 0,9900 га; серії ЯЗ \~№ 449026 з кадастровим номером 3223187700:05:022:0229 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449022 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0219 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 449015 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0222 площею \~0,9900 га; серії ЯЗ № 449035 з кадастровим номером 3223187700:05:024:0225, площею 0,9900 га. Визнано недійсними видані [PERSON] , державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯЗ № 440996 з кадастровим номером 3223187700:05:022:0219, площею 0,9900; серії ЯЗ № 440997 з кадастровим номером 3223187700:05:021:0068 площею 0,9900 га; серії ЯЗ № 440995\~\~з кадастровим номером 3223187700:05:022:0220 площею 0,9900 га; серії\~\~\~ ЯЗ № 440998 з кадастровим номером 3223187700:05:022:022,1 площею 0,9900 га. Витребувано з володіння [PERSON] на користь держави в особі КМУ та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 22,7700 га \~\~з кадастровими номерами 3223187700:05:023:0116, 3223187700:05:023:0117, 3223187700:05:024:0217, 3223187700:05:023:0112, 3223187700:05:024:0223, 3223187700:05:024:0225, 3223187700:05:022:0228, 3223187700:05:022:0222, 3223187700:05:022:0216, 3223187700:05:022:0223, 3223187700:05:022:0224, 3223187700:05:024:0215, 3223187700:05:022:0230, 3223187700:05:022:0227, 3223187700:05:023:0114, 3223187700:05:024:0218, 3223187700:05:024:0224, 3223187700:05:024:0221, 3223187700:05:024:0220, 3223187700:05:022:0226, 3223187700:05:022:0229, 3223187700:05:024:0219, 3223187700:05:024:0222, 3223187700:05:022:0225, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради. Витребувано з володіння [PERSON] користь держави в особі КМУ та ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки загальною площею 3,96 га з кадастровими номерами 3223187700:05:022:0219, 3223187700:05:021:0068, 3223187700:05:022:0220, 3223187700:05:022:0221, які розташовані в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради. Апеляційний суд Київської області рішенням від 07.02.2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12.10.2017 року рішення Апеляційного суду Київської області\~\~від 07.02.2017 року залишив без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20.11.2018 року рішення Апеляційного суду Київської області від 07.02.2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ\~від 12.10.2017 року скасувала, справу передала на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Київський апеляційний суд постановою від 01.10.2019 року апеляційну скаргу представника [PERSON] залишив без задоволення. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 року залишив без змін. Постановою ВС від 23.02.2022 року, рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 01.10.2019 року\~в частині вирішення позову, поданого прокурором в інтересах держави в особі\~Державного підприємства «Київське лісове господарство»,\~скасовано, позов прокурора в цій частині залишено без розгляду. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 01.10.2019 року в частині вирішення вимог, заявлених до Київської обласної державної адміністрації, [PERSON] , про визнання недійсними розпоряджень та державних актів на право власності на земельні ділянки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 01.10.2019 року в частині вирішення вимог, заявлених до [PERSON] , про витребування земельних ділянок на користь держави в особі Кабінету Міністрів України залишено без змін. У липні 2022 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року за нововиявленими обставинами. Просила суд переглянути рішення від 31 жовтня 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами. В обгрунтування вимог заяви вказувала, що після ухвалення рішення касаційним цивільним судом, їй стали відомі обставини, які мають істотне значення для справи. Дані обставини існували на час розгляду судами спору, входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, що беруть участь у справі. Так у лютому місяці поточного року нею у Єдиному державному реєстрі судових рішень була виявлена постанова ВС від 19.01.2022 року у справі № 362/3612/17 за позовом Київської обласної прокуратури, у якій обставини є подібними з даною справою. Зокрема, у зазначеній постанові було встановлено, що 03.07.2009 року прокуратура Київської області зверталась до Київського обласного управлінням лісового та мисливського господарства з запитом №07/4-1775 щодо надання інформації стосовно наданих упродовж 2000-2009 років управлінням та підпорядкованими підприємствами погоджень на вилучення та передачу у власність і користування зі зміною цільового призначення земельних лісових ділянок, площею понад 3,0 га або менших розмірів, але які є частинами однієї земельної ділянки лісового фонду площею понад 3,0 га. Відповідно до листа Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23.07.2009 року № 01-04/1021, направленому заступнику прокурора Київської області старшому раднику юстиції Ричці О.І., Київське обласне управління лісового та мисливського господарства направило інформацію щодо погодження та вилучення земель лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб за рахунок земель лісогосподарського призначення державних лісогосподарських підприємств, підпорядкованих Київському обласному управлінню лісового та мисливського господарства за період з 2000 по 2009 рік. Розуміючи, що вищевказані документи можуть бути нововиявленими обставинами по даній справі, заявником було повідомлено про це інших учасників справи. У свою чергу, представник третьої особи - [PERSON] , адвокат Крезе О.О. повідомив заявника про те, що ним у межах іншої справи, у червні 2022 р. вже направлявся адвокатський запит про надання вказаних листів та додатків до них, а також, що він 10.06.2022 р. отримав відповідь на вказаний запит та надав заявниці копії отриманих ним документів, що додаються до заяви. Вказані докази чітко і наочно свідчать про обізнаність органів прокуратури про виділення у власність громадянам земельних ділянок відповідно до оскаржуваних рішень Київської обласної державної адміністрації №№444-470 від 07.04.2008 р. та про надання погоджень ДП «Київський лісгосп» №02-1882 по №02-1908 від 30.10.2008 р. ще з 2009 р. Таким чином, у органів прокуратури були усі можливості довідатися про можливе порушення інтересів держави ще у 2009 р., тобто 3-річний строк позовної давності, встановлений ч.1 ст. 257 ЦК України сплинув ще у 2012 р., до подання позовної заяви (позов датовано 17.06.2015 р.). Крім того у постанові від 20.06.2018 року у справі № 697/2751/14-ц, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, зазначивши, що позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Європейський суд з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (рішення від 24 червня 2003 року, заява №44277/98, п.37) зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання у право власності особи має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи, вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу, отже, має бути забезпечено належне, пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року, заява №25921/02, пункти 28, 29). Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року у справі Волков О.Ф. проти України» (заява №21722/11, п.137) зазначив, що суд неодноразово ухвалював рішення про те, що строки давності слугують декільком важливим цілям, а саме: убезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від застарілих скарг, яким може бути важко протидіяти, і запобігають будь-якій несправедливості, якщо б така виникла, коли б суди змушені були розглядати справи щодо подій, котрі відбувалися у віддаленому минулому, на основі доказів, які могли стати недостовірними та неповними зі спливом часу. У вказаній справі суд дійшов висновку, що мало місце порушення ст.6 Конвенції щодо заявника, оскільки держава заявила вимоги до заявника після спливу значного часу з моменту подій, що були підставою для цих вимог. Як зазначено у пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України", а також пункті 80 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гладишева проти Росії", державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Помилки або недоліки в роботі органів державної влади повинні працювати на користь постраждалих від них осіб, особливо, за відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. В судовому засіданні при розгляді заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами представник відповідача [PERSON] [PERSON] заяву підтримав, та просив суд скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016, послався на обставини викладені в заяві, та подав повторну заяву про застосування строків позовної давності. Прокурор заперечив щодо задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, зазначивши що заява є необґрунтованою та безпідставною, та просив суд відмовити у задоволенні заяви та залишити рішення суду в силі. Також прокурор посилався на те, що не є підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, докази, які не оцінювались судом, стосовно обставин, що були встановлені судом. Представник третьої особи Крезе О.О., підтримав заяву про\~перегляд рішення\~за нововиявленими\~обставинами,\~та також\~просив її\~задовольнити. Відповідно до ч. 3 ст. 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. Дослідивши заяву [PERSON] , про перегляд рішення за ново виявленими обставинами та матеріали цивільної справи №372/2592/15-ц, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - Суд) процедура поновлення розгляду справи за нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження для виправлення помилок правосуддя, як така, не суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) за умови відсутності зловживання, тобто доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (пп. 27 - 28 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Правєдная проти Росії" №69529/01 та п. 46 рішення від 6 грудня 2005 року у справі "Попов проти Молдови" № 2). Однак, при цьому суд наголошує, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, потрібно тлумачити в світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує принцип верховенства права як частину спільної спадщини держав-учасниць. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata остаточності рішень суду. Цей принцип визначає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (п.40 рішення від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України»; п.п. 51 - 52 рішення від 24 червня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»; п.п. 42-44 рішення від 09 червня 2011 року справі «Желтяков проти України»). Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним ( пп. 27 - 34 рішення Суду у справі «Праведная проти Росії» від 18 листопада 2004 року). Наведені [PERSON] доводи зводяться до того, що на час винесення рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 року, існували докази, а саме запит №07/4-1775 від 03.07.2009 року прокуратури Київської області до Київського обласного управлінням лісового та мисливського господарства щодо надання інформації стосовно наданих упродовж 2000-2009 років управлінням та підпорядкованими підприємствами погоджень на вилучення та передачу у власність і користування зі зміною цільового призначення земельних лісових ділянок, площею понад 3,0 га або менших розмірів, але які є частинами однієї земельної ділянки лісового фонду площею понад 3,0 га. Лист Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23.07.2009 року №01-04/1021, направлений заступнику прокурора Київської області старшому раднику юстиції Ричці О.І., в якому було надано інформацію щодо погодження та вилучення земель лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб за рахунок земель лісогосподарського призначення державних лісогосподарських підприємств, підпорядкованих Київському обласному управлінню лісового та мисливського господарства за період з 2000 по 2009 рік, які на думку заявника не були відомі на час розгляду даної справи, які, на її думку, дають підстави вважати, про обізнаність органів прокуратури про виділення у власність громадянам земельних ділянок відповідно до оскаржуваних рішень Київської обласної державної адміністрації №№444-470 від 07.04.2008 р. та про надання погоджень ДП «Київський лісгосп» №02-1882 по №02-1908 від 30.10.2008 р. ще з 2009 р. Таким чином, у органів прокуратури були усі можливості довідатися про можливе порушення інтересів держави ще у 2009 р., тобто 3-річний строк позовної давності, встановлений ч.І ст. 257 ЦК України сплинув ще у 2012 р., до подання позовної заяви (позов датовано 17.06.2015 р.) ці істотні для справи обставини, не були встановлені судом, вони б мали входити до предмета доказування у цій справі та могли вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які брали участь у вказаній справі. Судом встановлено, що що\~спірні земельні ділянки перебували\~\~у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», а документом, що підтверджує таке право, до одержання державного акта про право постійного користування ними є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, також спірні земельні ділянки відносились до земель лісогосподарського призначення. Згідно з протоколом другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року\~з розгляду проєкту організації і розвитку лісового господарства Київського держлісгоспу Київської області на 20042013 роки матеріали лісовпорядкування були затверджені начальником обласного управління лісового господарства в Київській області та погоджені Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області відповідно до вимог частини четвертої статті 84 ЛК України, що також підтверджується і планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. 07.04.2008 року Київська ОДА прийняла розпорядження № 444470, якими вилучила з постійного користування ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки, розташовані на території Старобезрадичівської сільської ради, змінила їх цільове призначення із земель лісогосподарського на землі сільськогосподарського призначення та передала у власність, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожному земельні ділянки площею 0,99 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаних розпоряджень, управління Держкомзему в Обухівському районі Київської області 05.08.2008 року видало [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,\~\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , \~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожному окремо, державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,9900 га, які розташовані на території Старобезрадичівської сільської ради, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 03.09.2008 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожен окремо, з однієї сторони, та [PERSON] з іншої, уклали договори купівлі-продажу земельних ділянок загальною площею 22,77 га, що розташовані на території Старобезрадичівської сільської ради, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. 04 та 07 вересня 2009 року [PERSON] отримала державні акти на право власності на вказані земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами: 3223187700:05:022:0225, 3223187700:05:022:0220, 3223187700:05:022:0229, 3223187700:05:022:0221, 3223187700:05:024:0220, 3223187700:05:024:0221, 3223187700:05:024:0224, 3223187700:05:024:0218, 3223187700:05:023:0114, 3223187700:05:022:0224, 3223187700:05:022:0223, 3223187700:05:022:0222, 3223187700:05:024:0216, 3223187700:05:024:0225, 3223187700:05:023:0112, 3223187700:05:024:0223, 3223187700:05:024:0217, 3223187700:05:023:0113, 3223187700:05:024:0225, 3223187700:05:024:0219, 3223187700:05:022:0227, 3223187700:05:022:0230, 3223187700:05:024:0215 та 3223187700:05:022:0228. Інші власники, кожен окремо, на підставі договорів купівлі-продажу відчужили належні їм земельні ділянки загальною площею 3,96 га [PERSON] , яка \~\~10.11.2009 року отримала державні акти на право власності на земельні ділянки площею по 0,99 га кожна, що знаходяться на території Старобезрадичівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з кадастровими номерами 3223187700:05:022:0226, 3223187700:05:024:0222, 3223187700:05:022:0221, 3223187700:05:021:0068 та 3223187700:05:022:0219. Згідно з програмним комплексом «Національна кадастрова система» станом на 01.01.2013 року земельні ділянки з кадастровими номерами 3223187700:05:023:0113, 3223187700:05:024:0223, 3223187700:05:022:0222, 3223187700:05:022:0224, 3223187700:05:022:0227, 3223187700:05:024:0224, 3223187700:05:022:0226, 3223187700:05:024:0222, 3223187700:05:024:0217, 3223187700:05:024:0225, 3223187700:05:024:0216, 3223187700:05:024:0215, 3223187700:05:023:0114, 3223187700:05:024:0221, 3223187700:05:022:0229, 3223187700:05:024:0225, 3223187700:05:023:0112, 3223187700:05:022:0228, 3223187700:05:022:0223, 3223187700:05:022:0230, 3223187700:05:024:0218, 3223187700:05:024:0220, 3223187700:05:024:0219 були обліковані за \~ [PERSON] , а земельні ділянки з кадастровими номерами 3223187700:05:021:0068, 3223187700:05:022:0221, 3223187700:05:022:0220, 3223187700:05:022:0219 за [PERSON] 29.08.2014 року старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України видав довідку щодо наявності підстав для застосування представницьких повноважень, у якій зазначалося про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 21 листопада 2012 року № 42012000000000007 за ознаками злочину, передбаченого\~частиною четвертою статті 190, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 209, частинами другою, третьою статті\~358 КК України, за фактом заволодіння невстановленими особами земельними ділянками\~на території Київської області шляхом обману в особливо великих розмірах за попередньою змовою групою осіб. Підставою для задоволення позовних вимог було встановлено порушення законодавства відповідачами, а саме відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України). Згідно з частинами першою третьою статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»\~в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних розпоряджень\~Київської ОДА,\~виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Пунктами 1, 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Згідно зі статтею 31 ЛК України\~в редакції, чинній на час прийняття оспорюваних розпоряджень\~Київської ОДА,\~Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території: 1) забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин; 2) беруть участь у розробленні та забезпеченні виконання регіональних (місцевих) програм\~\~з охорони, захисту, використання та відтворення лісів; 3) здійснюють контроль за додержанням законодавства у сфері лісових відносин; 4) передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території; 5) передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними; 6) приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного та республіканського (Автономної Республіки Крим) значення; 7) обмежують або тимчасово припиняють діяльність підприємств, установ та організацій у разі порушення ними лісового законодавства в порядку, передбаченому законодавством; 8) забезпечують здійснення заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні та інші технічні засоби та обладнання, забороняють відвідування лісів населенням і в`їзд до них транспортних засобів у період високої пожежної небезпеки в порядку, передбаченому законодавством; 9) встановлюють ліміт використання лісових ресурсів при заготівлі другорядних лісових матеріалів та здійсненні побічних лісових користувань; 10) встановлюють максимальні норми безоплатного збору дикорослих трав`яних рослин, квітів, ягід, горіхів, грибів тощо; 11) вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України). Пунктом «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати \~у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передання у власність. При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Частиною другою статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. У зв`язку з цим застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 ЛК України полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням. Згідно з частиною першою статті 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом. Пунктом «а» частини першої статті 13 ЗК України визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин передає у власність, надає\~\~\~в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності (пункт 5 частини першої статті 27 ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади\~\~\~з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища (частини перша, третя статті 57 ЛК в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель\~\~у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.\~Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України). В судовому засіданні було встановлено, що за результатами розгляду заяв громадян про безоплатну приватизацію земель 24 жовтня 2007 року голова Київської ОДА видав листи-дозволи на розроблення проєктів землеустрою № 27.5831.2 27.5857.2 щодо формування спірних земельних ділянок. У подальшому розпорядженнями № 444470, виданими 07 квітня 2008 року, затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розроблені одним проєктантом ТОВ «Інтеграл Сервіс», за договорами, укладеними з громадянами 26.10.2007 року. Предметом вказаних розпоряджень стали землі лісогосподарського призначення, що перебували у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», розташовувались у суміжних виділах кварталів 49, 50 Козинського лісництва вказаного підприємства та становили єдиний масив земель лісогосподарського призначення. 05.08.2008 року, зареєстровано та видано фізичним особами 27 державних актів на право власності на земельні ділянки, з яких 03.09.2008 року згідно з договорами купівлі-продажу, укладеними за довіреностями, виданими на [PERSON] , 23 ділянки відчужено на користь [PERSON] , 13.10.2008 року згідно з договорами купівлі-продажу, укладеними за довіреностями, виданими на [PERSON] , 4 ділянки відчужено на користь [PERSON] . Як наслідок, весь масив земель лісогосподарського призначення площею 26,73 га опинився у приватній власності відповідачів, при цьому всі фактичні обставини справи свідчать, що вилучення спірних земельних ділянок відбувалось цілеспрямовано. Водночас, з метою уникнення законодавчого обмеження компетенції обласних державних адміністрацій на розпорядження землями лісового фонду площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, було оформлено низку розпоряджень голови Київської ОДА щодо ділянок, кожна з яких площею 0,99 га. Таким чином, всупереч вимогам закону Київська ОДА в один день розпорядилася масивом земель лісогосподарського призначення загальною площею 26,73 га, передавши її у власність фізичним особам. Встановивши, що спірні земельні ділянки, які були передані у приватну власність громадян згідно з оскаржуваними розпорядженнями Київської ОДА від 07.04.2008 року № 456, 458, 464, 468, відповідно до статті 55 ЗК України належали до земель лісогосподарського призначення та до категорії лісів і вибули з володіння держави в особі КМУ поза його волею (держава як власник волю на відчуження земельних ділянок не виявляла), тобто [PERSON] набула у власність земельні ділянки з порушенням закону, а тому вони підлягають витребуванню на користь держави. Щодо позовної давності, то як встановлено в судовому засіданні Київська ОДА, [PERSON] і [PERSON] в суді заявили про застосування наслідків спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Для цілей застосування ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі його учасники як позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. З огляду на це, у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Згідно зі\~ст. 256 Цивільного кодексу України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). У відповідності до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис\~Цивільного кодексу\~Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). Також Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). У Рішенні «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив про те, що є неприпустимими визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав певні права від держави, та подальше позбавлення його цього права на підставі того, що державний орган порушив закон. У справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважив, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення). Велика Палата Верховного Суду постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 вказала на те, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності (п.п.39,40). ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і ВеликоїПалати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц). Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 39,40,46, 48, 60, 65-66). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц,\~\~ від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц викладено наступний правовий висновок. Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм ст.ст.\~256,\~261,\~267 ЦК України\~та\~ст. 45 ЦПК України\~(у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з відповідним позовом). У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду, відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребовувння майна в порядку ст. 388 ЦК України відлікову вся з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно, а не з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила у добросовісному набувачу. Водночас Велика Палата вказала, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (п.п.7.10,7.11,7.25). Аналогічний висновок був викладений і у постанові від\~16 листопада 2016 року у справі №\~6-2469цс16\~Верховний Суд України вказав на те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», які містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України (в редакції 2004 року), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 359/3280/16-ц вказала на те, що оскільки право власності позивача на спірні земельні ділянки було порушено в момент її вибуття з її користування у володіння інших осіб, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права або про особу, яка його порушила, а саме факт вибуття з власності у володіння іншої особи.\~\~ . Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. При цьому чинне законодавство встановлює презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Судом встановлено, що 03.07.2009 року прокуратура Київської області зверталась до Київського обласного управлінням лісового та мисливського господарства з запитом №07/4-1775 щодо надання інформації стосовно наданих упродовж 2000-2009 років управлінням та підпорядкованими підприємствами погоджень на вилучення та передачу у власність і користування зі зміною цільового призначення земельних лісових ділянок, площею понад 3,0 га або менших розмірів, але які є частинами однієї земельної ділянки лісового фонду площею понад 3,0 га\~\~(а. с. 149, т.12). Відповідно до листа Київського обласного управління лісового та мисливського господарства від 23 липня 2009 року № 01-04/1021, направленому заступнику прокурора Київської області старшому раднику юстиції Ричці О.І., Київське обласне управління лісового та мисливського господарства направило інформацію щодо погодження та вилучення земель лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб за рахунок земель лісогосподарського призначення державних лісогосподарських підприємств, підпорядкованих Київському обласному управлінню лісового та мисливського господарства за період з 2000 по 2009 рік (а. с. 150-152, т.12).. Таким чином, регіональна прокуратура була обізнана про відчуження оспорюваних земельних ділянок вже з липня 2009 року. За процесуальною конструкцією у цій справі прокурор не є позивачем, фактично позивачем у справі, є Кабінет Міністрів України. Під час розгляду справи судом встановлено порушення прав Кабінету Міністрів України, як розпорядника лісовими земельними ділянками, що перевищують площу 1 га. У письмових поясненнях наданих Кабінетом Міністрів України зазначається, що\~\~про порушене право\~\~ Кабінету\~\~Міністрів України\~\~стало відомо\~\~після проведеної прокурором перевірки, при підготовці вказаного позову прокурором. Разом з тим в грудні 2004 року органами виконавчої влади, які є підконтрольними КМУ зокрема, Головне управління земельних ресурсів в Київській області, Київська ОДА, були надані погодження щодо відведення земельних ділянок у власність громадян. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що Кабінет Міністрів України повинен був дізнатися про порушення своїх прав в грудня 2004 році або після здійснення перевірки прокуратурою в 2009 році. Таким чином, право на звернення до суду з позовом в інтересах держави виникло у Кабінету Міністрів України з грудня 2004 року але не пізніше липня 2009 року, тобто з моменту коли позивачу повинно було стати відомо про порушення державних інтересів щодо права на вищезазначені земельні ділянки. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із даним позовом до суду у червні 2015 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку звернення до суду. При цьому матеріали справи не містять доказів поважності причин його пропуску понад три роки. Враховуючи, визначенні чинним законодавством принципи верховенства права, законності, рівності учасників цивільних правовідносин надання необґрунтованої переваги для публічної влади є неприпустимим. Таким чином, суд приходить до висновку, про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у разі їх обґрунтованості. Отже враховуючи наведені приписи законодавства, суд приходить до висновку, що за наслідками перегляду рішення Обухівського районного суду Київської області від 31.10.2016 року по цивільній справі № 372/2592/15 за нововиявленими обставинами, воно підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної даності. На підставі викладеного та

Outcome: approved