Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

[PERSON] 30.08.2022 року звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити обмежувальний припис терміном на шість місяців стосовно [PERSON] , а саме: заборонити останньому наближатися на відстань 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Заява обгрунтована наступним. Заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 27.04.2022 р., в подальшому шлюб було розірвано. Відповідно до розпорядження Богуславської районної державної адміністрації Київської області №230 від 02.11.2020 р. заявник є опікуном своїх неповнолітніх онуків: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які відповідно до розпорядження Миронівської районної державної адміністрації №123 від 26.06.2020 р. мають статус дітей-сиріт. [PERSON] з березня 2021 р. фактично в будинку не проживав, проте зареєстрований в ньому. 21.06.2022 р. заявником до Богуславського районного суду Київської області було подано позовну заяву про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 04.07.2022 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Після чого [PERSON] почав приїздити до будинку, провокувати сварки, застосовувати щодо заявника та її онуків фізичну силу та психологічний тиск. Також погрожував різними способами фізичної розправи, вибивав двері, ламав меблі, розкидав сміття по підлозі та погрожував підпалом будинка. Застосовував до заявника по справі фізичне насильство. Неодноразово з ним спілкувалися працівники поліції щодо його поведінки, проте такі розмови результату не дали. 05.01.2022 р. згідно постанови Богуславського районного суду Київської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 173-2 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення. 24.01.2022 р. за фактом нанесення ударів неповнолітній [PERSON] було відкрито кримінальне провадження та внесенні відомості до ЄРДР за №12022116090000012, але враховуючи ту обставину, що вказана подія відбулась 03.11.2021 р., а станом на 24.01.2022 р. слідів від удару не залишилось та свідків не було, кримінальне провадження було закрито 31.01.2022 р. 17.08.2022 р. коли заявник перебувала у в м. Богуслав, їй зателефонувала [PERSON] та повідомила, що [PERSON] прибув до їх будинку зі зброєю в руках та вимагав щоб діти відчинили йому двері. Про вищезазначені події заявник одразу повідомила ВП №2 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області. Крім того, він грубо поводиться з дітьми, ображає [PERSON] . Вказані дії [PERSON] негативно впливають на стан здоров`я заявника та психологічний стан дітей. Зважаючи на вищевикладене, заявник звернулася до суду із даною заявою щодо видачі обмежувального припису. Заявник в судовому засіданні доводи заяви підтримала, просила задовольнити та додаткового показала, що вже після подання до суду заяви про видачу обмежувального припису, а саме наприкінці вересня - початку жовтня [PERSON] неодноразово приходив до її будинку, вчиняв сварки, внаслідок чого вона була змушена викликати поліцію. Такі дії останнього викликані тим, що він претендує на житло, яке належить їй за договором купівлі-продажу. Через вказані дії [PERSON] , вона була змушена звертатися за медичною допомогою, приймати заспокійливе. В судовому засіданні представник заінтересованої особи [PERSON] - адвокат Біленчук С.М. зазначив, що вважає заяву про видачу обмежувального припису передчасною, такою, що не підлягає задоволенню. Свою позицію обгрунтував наступним. Так, заявник [PERSON] та заінтересована особа по справі [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 30.05.2022 року. В теперішній час між ними напружені стосунки через поділ майна. Так, зокрема, спірний будинок [ADDRESS] , власником якого зазначена [PERSON] , є спадщиною батьків [PERSON] . Він зареєстрований в даному будинку. В будинку є його речі. Всі сварки, що між ними виникають, спричинені тим, що заявник не допускає його до вказаного домоволодіння та на територію домогосподарства. Його за цей час було лише 1 раз притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Інші заяви заявника по справі не знайшли свого підтвердження. Іншого житла [PERSON] не має. Щодо перебування [PERSON] на території домоволодіння зі зброєю зазначив, що останній має відповідний дозвіл, офіційно зарахований до лав територіальної оборони та перебуває на службі. Показав, що в разі задоволення заяви про видачу обмежувального припису, буде порушено право власності [PERSON] , оскільки йому та його брату належить земельна ділянка під спірним будинком. За відсутності ознак систематичності вчинення домашнього насильства заява про видачу обмежувального припису є передчасною. Вислухав пояснення заявника, представника заінтересованої особи, свідка [PERSON] , дослідив матеріали справи, речові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 27.04.2022 р., в подальшому шлюб було розірвано. Згідно договору купівлі-продажу від 28.12.2010 року [PERSON] продав, [PERSON] придбала у власність житловий будинок [ADDRESS] . Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, належить [PERSON] . Останній за договором купівлі-продажу житлового будинку зобов`язався оформити, також, договір купівлі-продажу вказаної ділянки. Відповідно до розпорядження Богуславської районної державної адміністрації Київської області №230 від 02.11.2020 р. заявник є опікуном неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які відповідно до розпорядження Миронівської районної державної адміністрації №123 від 26.06.2020 р. мають статус дітей-сиріт. Крім того, як встановлено судом, 05.01.2022 р. згідно постанови Богуславського районного суду Київської області [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 173-2 КУпАП за епізодами від 09.10.2021 року та 10.10.2021 року і накладено на нього адміністративне стягнення. Згідно Витягу з ЄРДР: 24.01.2022 року відповідні внесені відомості за № 12022116090000012 за ст.125 ч.1 КК України за заявою [PERSON] про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] , який наніс удар мобільним телефоном в область обличчя [PERSON] , [INFO] . Згідно постанови т.в.о. начальника сектору дізнання ВП № 2 Наруцької Ю.С. від 11.01.2022 року, вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Крім того, матеріали цивільної справи містять неодноразові письмові звернення [PERSON] до відділення поліції № 2, зокрема, 09.10.2021 року, 10.10.2021 року, 04.11.2021 року, 28.12.2021 року, 10.01.2022 року, 08.04.2022 року, 19.04.2022 року, 11.05.2022 року, 06.07.2022 року, 08.07.2022 року,17.08.2022 року з приводу вчинення [PERSON] домашнього насильства. Згідно відповідей начальника ВП № 2 від 10.01.2022 року, 03.02.2022 року, 22.02.2022 року, 26.04.2022 року, 29.04.2022 року, 27.07.2022 року рішення по заявам приймалося на підставі Закону України «Про звернення громадян». Як показала в судовому засіданні свідок [PERSON] , заявник по справі [PERSON] є її опікуном. [PERSON] систематично вчиняє сварки за місцем їх мешкання в житловому будинку [ADDRESS] , застосовує фізичне насильство до [PERSON] , через що погіршується стан здоров`я останньої та вони змушені часто викликати поліцію для припинення таких дій [PERSON] . Крім того зазначила, що останній, також, неодноразово викликав поліцію, оскільки йому [PERSON] не віддавала його речі. В цілому такі пояснення свідка [PERSON] узгоджуються з дослідженими письмовими доказами та речовими доказами - відеозаписами, долученими заявником, на підтвердження доводів заяви. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Згідно ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється у т.ч. на колишнє подружжя. В силу положень ст. 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. У відповідності до ч. 3, 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до положень Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" заходи спрямовані на захист потерпілих від насильства вживаються не після притягнення кривдника до відповідальності, а на підставі звернення постраждалої особи, стосовно якої існує реальна загроза вчинення насильства у сім`ї. З матеріалів справи вбачається наявність конфлікту між сторонами у справі з приводу поділу нерухомого майна, що мало наслідком звернення заявниці до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення домашнього насилля, відсутність, на даний час, бажання примирення у сторін, що дало суду підстави дійти висновку про наявність ризиків щодо повторного вчинення домашнього насильства, зокрема фізичного та психологічного за місцем проживання заявника. Щодо доводів представника заінтересованої особи про порушення права власності останнього, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. В даній справі суд, на підставі встановлених обставин справи та оцінки фактів небезпеки (ризиків) приходить до висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Зазначене підтверджується фактичними обставинами справи та доказами, з яких вбачається вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо своєї колишньої дружини, і відсутність зміни своєї поведінки. А тому пріоритет має бути надано безпеці постраждалої особи, а не праву власності кривдника, поведінка якого переходить у більш жорстку форму. За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вважає, що вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони [PERSON] наближатися до будинку, в якому мешкає заявник по справі, є обгрунтованими. Щодо доводів представника заінтересованої особи про відсутність ознак систематичності вчинення [PERSON] домашнього насильства, суд приймає до уваги, що заявник [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу для вжиття відповідних заходів реагування до [PERSON] з огляду на його протиправну поведінку. Не притягнення останнього до адміністративної або кримінальної відповідальності за фактами такого звернення не спростовує висновків суду про наявність ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства (психологічного та фізичного), настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, та реальність таких ризиків. Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що доводи заявниці знайшли своє підтвердження, а тому заяву слід задовольнити і з метою запобігання та протидії психологічному та фізичному насильству, що має місце з боку заінтересованої особи по відношенню до заявниці, суд вважає необхідним вжити заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] . При цьому суд виходить з наявності встановлених в судовому засіданні фактів вчинення психологічного та фізичного насильства [PERSON] відносно [PERSON] , а тому заслуговують на увагу доводи заявниці про те, що дії [PERSON] призвели до побоювання заявника за безпеку свою та своїх неповнолітніх онуків. Беручи до уваги наведені обставини, суд зважає, що наявний високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдника необхідно застосувати обмежувальний припис. Суд вважає, що вжиті заявником розумні заходи для її захисту та покарання винного не надали очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника. При цьому, суд вважає, що [PERSON] слід заборонити наближатися до місця мешкання заявника на відстань 100 м, а не 500 м як просить заявник. При цьому суд враховує близькість проживання брата [PERSON] до заявника, які є сусідами та вважає саме така відстань убезпечить заявника від продовження чи повторного вчинення домашнього насильства (психологічного та фізичного) з боку [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial