Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обгрунтування якого зазначила наступне. Відповідно до договору дарування частини житлового будинку позивачу на праві спільної приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Крім неї та членів її сім`ї в будинку зареєстрований [PERSON] , який є колишнім чоловіком її дочки. З 2015 року відповідач у вказаному будинку не проживає та ним не користується, оскільки виїхав до Ірану. Однак зніматися з реєстрації не бажає, у зв`язку з цим позивач не має можливості реалізувати в повній мірі своє право на користування належним їй житловим будинком. Просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] до суду не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольнити. Представник позивача - адвокат Осадчий А.А. в суді позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити, судові витрати покласти на позивача. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, надіслав до суду заяву про визнання позовних вимог та не заперечував, щодо задоволення позову, просив справу розглядати без його участі. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши та оцінивши надані докази, вважає, що вимоги позивача законні й обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником спільного житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування частини житлового будинку та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 4-6). Згідно акту № 147 від 27.07.2022 р., складеного комісією , [PERSON] , 1972 р.н., який проживав згідно тимчасової посвідки серія [NUMBER] , дійсно на момент складання данного акту не проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до довідки №2811 від 27.07.2022 року [PERSON] , 1972 р.н. зареєстрований в [ADDRESS] (а.с. 8) Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] , 1972 р.н., не є власником домоволодіння по [ADDRESS] , в ньому не проживає більше року, витрати, пов`язані з утриманням вказаного майна, не несе, його речі у вказаному будинку відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації понад рік, а тому він має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком [ADDRESS] . На підставі ст.ст. 316, 317, 405 ЦК України та

Outcome: approved