Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

У січні 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. У своїй позовній заяві з урахуванням уточненої редакції просив суд: - визнати недостовірною інформацію та такою, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, що зазначена листі вих. № 10-0007/52635 від 23 вересня 2020 року, а саме текст наступного змісту: «[INFO]. [INFO]…»; - зобов`язати Голову Ради Національного банку України [PERSON] публічно, на найближчому засіданні Ради Національного банку України, після набрання рішенням законної сили, спростувати недостовірну інформацію, у такий самий спосіб, у який вона поширювалась, а саме: викласти спростування у листі та зареєструвати його в той же спосіб, що і був зареєстрований лист вих. № 10-0007/52635 від вересня 2020 року, шляхом повідомлення, що дані твердження є недостовірними, є плодом уяви Відповідача, є інформацією надуманою та такою, що не підкріплена жодними доказами; - стягнути з Голови Ради Національного банку України [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 150 000, 00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок); - стягнути з Голови Ради Національного банку України [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі. Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що Головою Ради Національного банку України [PERSON] у листі № 10-0007/52635 на бланку Ради НБУ поширено недостовірну інформацію, а саме: «[INFO]. [INFO]…». На переконання Позивача, наведена у Листі інформація несе негативний інформаційний зміст, створює у широкого кола осіб викривлене уявлення про діяльність позивача, сприймається як звинувачення позивача у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), що порушує особисті (немайнові) права позивача на честь, гідність та ділову репутації. Окрім цього позивач вказує, що такі вислови є фактичними твердженнями та переконують значну кількість громадян у причетності до злочинів проти основ національної безпеки України. У зв`язку з викладеним звернувся до суду з вказаним позовом та заявою про забезпечення доказів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2021 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 28 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Національного банку України, відповідно до якого представник просив суд в задоволенні позову відмовити повністю Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року витребувано у відповідача оригінал листа Ради Національного банку України вих. № 10-0007/52635 від 23.09.2020. 18 березня 2022 року на електронну пошту суду надійшла заява від Національного банку України про залишення без розгляду відзиву Національного банку України. Заява була вмотивована тим, що Національний банк, направляючи до суду Відзив вказував на те, що відповідно до положень статті 64-1 Закону України «Про Національний банк України» даний позов є таким, що поданий проти Національного банку, а отже правом, як на подання так і на підписання відзиву та/або вчинення інших процесуальних дій, які передбачені для сторін відповідно до положень ЦПК України наділений саме Національний банк. Окрім цього Національний банк зазначав, що матеріально-правові вимоги за таким позовом направлені саме до посадової особи - Голови Ради Національного банку, опираючись саме на наданий позивачем Лист. Натомість, спірний Лист відсутній у Національного банку. Відтак, правова конструкція спірних правовідносин свідчить про те, що спір носить приватно-правовий характер, що в свою чергу виключає застосування статті 64-1 Закону України «Про Національний банк України» до спірних правовідносин, і як наслідок, не наділяє Національний банк процесуальними правами на подання відзиву та участі представника у цій судовій справі. 21 березня 2022 року на електронну адресу суду надійшла заява від відповідача про закриття провадження у справі, оскільки предметом спору у даній справі є інформація, яка поширена у листі № 10-007/52635 від 23.09.2020, одночасно з цим відповідач зауважує, що означений лист не підписувався, і як наслідок Президенту України не направлявся. 13 квітня 2022 року на адресу суду надійшло представника позивача про витребування доказів. 14 квітня 2022 року на адресу суду надійшли заперечення на відзив, відповідно до змісту яких представник позивача просив задовольнити позов. 26 квітня 2022 року на адресу суду надійшла заява від відповідача про закриття провадження у справі, що за своїм змістом дублює заяву від 21 березня 2022 року. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2022 року було вирішено витребувати у канцелярії (відділу документообігу) Ради Національного банку України (адреса місцезнаходження - 01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9) засвідчену належним чином копію листа вих. № 10-0007/52635 від вересня 2020 року. 23 червня 2022 року на адресу суду надійшла заява від відповідача про закриття провадження у справі, що за своїм змістом дублює заяву від 21 березня 2022 року та 26 квітня 2022 року. 28 червня 2022 року на адресу суду надійшла заява від відповідача про закриття провадження у справі, що за своїм змістом дублює попередні заяви. 12 серпня 2022 року на адресу суду надійшло повідомлення на виконання ухвали суду від 21.06.2022 від Ради Національного банку України, відповідно до якого повідомлено, що у Ради Національного банку України відсутній зазначений лист. Рада Національного банку України не здійснює реєстрацію вихідної кореспонденції. Про відсутність такого листа також повідомляв Національний банк України під час розгляду цієї судової справи. Окрім того, про відсутність такого листа у Президента України також зазначає Офіс Президента України у відповіді від 29.10.2020 року на адвокатський запит, що долучений позивачем до справи. У судовому засіданні, яке відбулося 13 вересня 2022 року було відмолено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні просив суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Згідно із позовною заявою, підставою позову було поширення [PERSON] недостовірної інформації про [PERSON] у листі Ради Національного банку України з реєстраційним номером № 10-0007/52635 від 23 вересня 2020 року (за підписом [PERSON] ), який був адресований на ім`я Президента України [PERSON] . Зокрема, позивач просиву визнати недостовірною інформацію: «[INFO]. [INFO]…». Під час розгляду справи, судом було вжито заходів щодо отримання копії листа вих. № 10-0007/52635 від 23 вересня 2020 року. Одночасно з цим вбачається, що 09 лютого 2022 року Юридичний департамент Національного банку України звернувся до Управління діловодства щодо надання копії листа Ради Національного банку України № 10-0007/52635 від 23 вересня 2020 року. 10 лютого 2022 року Управління діловодства повідомило Юридичний департамент про те, що в СЕД АСКОД наявна інформація про реєстрацію запитуваного Листа, проте реєстраційна картка не містить жодних файлів, у зв`язку з чим, запропоновано звернутися до Ради Національного банку України для отримання копії такого листа. 16 лютого 2022 року Юридичний департамент звернувся до Ради Національного банку України для отримання копії такого листа. 17 лютого 2022 року Секретаріат Ради Національного банку України електронним повідомленням № В/10-0009/15406 повідомив Юридичний департамент про відсутність запитуваного Листа. Окрім того, про відсутність такого листа у Президента України також зазначає Офіс Президента України у відповіді від 29.10.2020 на адвокатський запит, що долучений до матеріалів справи. Так у листі Керівника Офісу Президента України № 03-01/2022 від 29.10.2020 p., який був надісланий у відповідь на адвокатський запит № 73 від 20.10.2020 р., зазначено що за результатами аналізу реєстраційно-довідкової бази вхідної службової кореспонденції системи електронного документообігу «АСКОД» відомості щодо листа № 10-0007/52635 від 23 вересня 2020 року - відсутні. Аналогічні відомості містяться також і у листі Ради Національного банку України від 08.08.2022 р. № 10-0006/53998, який був надісланий до Шевченківського районного суду міста Києва на виконання ухвали від 21.06.2022 р. Щодо позовних вимог в частині спростування недостовірної інформації, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч.1 ст. 275 ЦK України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації (частина перша статті 299 ЦК України). Під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Зазначена правова позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.12.2021 № 757/9133/18-ц. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутній лист Ради Національного банку України № 10-0007/52635 від 23 вересня 2020 року. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Суд наголошує, що при розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Так позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не доведено поширення відповідачем недостовірної інформації, такої, що порушує особисті немайнові права позивача, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Суд зауважує, що відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 23, 201, 275, 277, 297, 299 ЦК України,

Outcome: dismissed