Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про стягнення коштів\~у сумі 656588, 47 гривень. 12.10.2022 року позивач по справі [PERSON] змінив свої позовні вимоги та просить суд стягнути лише з [PERSON] кошти у сумі 656588, 47 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 11.02.2016 року Територіальним сервісним центром №2342 РСЦ МВС в Запорізькій області посвідчений договір купівлі-продажу транспортного засобу №891/2342, за яким довірена особа «продавця» [PERSON] - [PERSON] , за ціною 272 370 (двісті сімдесят дві тисячі триста сімдесят) гривень продала «покупцю» [PERSON] автомобіль марки "VOLKSWAGEN", модель "TIGUAN", рік випуску 2011, номер шасі кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ». Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.02.2021 року (справа №314/4732/19) задоволений позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] «Про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування автомобілю марки "VOLKSWAGEN", модель "TIGUAN", рік випуску 2011, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ». На час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу №891/2342 від 11.02.2016 р., посвідчений Територіальним сервісним центром №2342 РСЦ МВС в Запорізькій області, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому з 14.06.2008 року шлюбі, який був розірваний за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2019 року (справа №336/6199/19). Внаслідок визнання недійсним договору купівлі продажу транспортного засобу, позивач вважає, що повернення коштів є зобов`язанням [PERSON] . Вимоги про добровільне повернення коштів залишені без задоволення, у зв`язку з чим звернувся до суду про стягнення коштів у розмірі 656588, 47 гривень, з яких: 272\~370 гривень - отримання за транспортний засіб; 53347 гривень 3% річних; 69152, 14 гривень пеня 1 (один) рік; 261719, 33 гривень втрати від інфляції, а також судові витрати у розмірі 6565, 90 грн. Відповідач по справі [PERSON] надала до суду заяву про визнання нею позову та розгляд справи за її відсутністю. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 09.02.2021 року (справа №314/4732/19) задоволений позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] «Про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування автомобілю марки "VOLKSWAGEN", модель "TIGUAN", рік випуску 2011, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ». За зазначеним договором купівля-продаж транспортного засобу №891/2342, здійснювалась, за ціною 272 370 (двісті сімдесят дві тисячі триста сімдесят) гривень. За визначенням ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підстави та порядок та правова природа нарахування 3% річних визначені у Правовій позиції Верховного Суду України від 26 квітня 2017 р по справі №3-1522гс16, в якій зазначено: формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер вiдповiдних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст.\~549\~ЦК і\~ст.230 ГК. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляцiйних втрат на суму боргу та 3% рiчних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625\~ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Адже інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні\~ст.266 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року в справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Згідно з ч. 1\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення зобов`язання може полягати, як у вчиненні дії, тобто виконання зобов`язання не в повному обсязі або з порушенням строків, або неналежним чином, так і бездіяльності, яка полягає у невиконанні зобов`язання. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнала позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 656 588, 47 гривень. Суд вважає, що позовні вимоги законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до пункту 6 частини першої\~статті 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що передбачено частиною першою\~статті 142 ЦПК України. Таким чином, необхідно повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків від сплаченого ним судового збору в сумі 6565, 90 гривень.

Outcome: approved