Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що 23 серпня 2019 року на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Саєнко О.О., [PERSON] , [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] набули право власності на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер: 8000000000:69:216:0038, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Належність позивачу та членам його сім`ї права власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку підтверджується також витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №178647051 від 23 серпня 2019 року. Продаж зазначеного нерухомого майна здійснювався [PERSON] , який в свою чергу набув права власності на майно 16 квітня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу. Проте, [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання за договором купівлі-продажу будинку та не зняв з місця реєстрації проживання за адресою житлового будинку осіб, які фактично там не проживали. На момент придбання членами родини позивача зазначеного житлового будинку, в ньому, відповідно до довідки про зареєстрованих осіб №108/27-213, виданої Солом`янською РДА в м. Києві 23 серпня 2019 року у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З моменту набуття позивачем права власності на земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , пройшло більше двох років. Відповідачі станом на день звернення з позовом до суду продовжують бути зареєстровані у вказаному будинку, однак при цьому фактично не проживають у ньому щонайменше з 23 серпня 2019 року та вибули в інше місце проживання. Згідно протоколів допитів в якості свідків сусідів [PERSON] , [PERSON] , що проживають за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , у кримінальному провадженні №12021105090000174 від 20.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, вбачається, що відповідачі самостійно та добровільно звільнили домоволодіння на початку березня 2019 року і більше за адресою в будинку не з`являлися. Позивач стверджує, що відповідачі не мають жодного права на користування житловим будинком, оскільки їх права, як похідні від прав попереднього власника, припинилися з відчуженням будинку позивачу, а тому подальше збереження реєстрації відповідачів в житловому будинку порушує права позивача, як власника будинку. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 травня 2021 року визначено для розгляду цієї справи головуючого суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою суду від 10 червня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті. 22 червня 2021 року представник відповідачів - адвокат Дрижакова Д.Ю. подала відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень проти позову вказала, що подання [PERSON] вказаної позовної заяви є зловживанням процесуальними правами, оскільки в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва вже є аналогічна позовна заява, однак позивачем у вказаній справі є [PERSON] , а [PERSON] вступив у справу в якості третьої особи. Крім того, зазначає, що посилання позивача на той факт, що відповідачі не сплачують за комунальні послуги є безпідставним, про що свідчать квитанції про сплату комунальних послуг. Також вказала, що продаж [PERSON] земельної ділянки разом з житловим будинком, розташованим на ній, був досягнутий шахрайським шляхом, у зв`язку з чим [PERSON] намагається в судовому порядку повернути належне їй майно, яке було відчужене у зв`язку з її психічною хворобою. А отже, представник відповідачів просить суд залишити позовну заяву [PERSON] без розгляду 04 листопада 2021 року позивачем подано відповідь на відзив. 24 листопада 2021 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва було залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] . Ухвалами Солом`янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року повернуто позовну заяву третіх осіб, а також відмовлено у задоволенні клопотання про об`єднання та зупинення провадження по справі. Позивач в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явились, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до таких висновків. 23 серпня 2019 року на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Саєнко О.О., [PERSON] , [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] набули право власності на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер: 8000000000:69:216:0038, які розташована за адресою: [ADDRESS] . Належність позивачу та членам його сім`ї права власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку підтверджується також витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №178647051 від 23 серпня 2019 року. Відповідно до п.6.1 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2019 року продавець [PERSON] (попередній власник будинку та земельної ділянки) взяв на себе зобов`язання зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб у відчужуваному будинку - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до 30 серпня 2019 року. Однак таке зобов`язання не було виконано. Позивач [PERSON] звернувшись до суду з указаним позовом просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом та є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені (ч.1 ст.321 ЦК України). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні права власності щодо свого майна, навіть якщо ці перешкоди не поєднані з фактичним позбавленням володіння. Отже, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Відповідно до ст.7 закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 465/8613/13-ц (провадження № 61-16222св18), від 17 липня 2019 року у справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18), від 23 вересня 2019 року у справі № 329/398/18 (провадження № 61-6362св19), від 02.10.2019 року у справі № 644/6646/14, від 20.01.2021 року у справі № 668/13127/15, від 03.02.2021 року у справі №643/3624/16, від 24.02.2021 року у справі № 940/1287/19 від 25.02.2021 року у справі № 761/26620/16 тощо. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як вбачається з копій договору купівлі-продажу житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 жовтня 2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., [PERSON] продала житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер: 8000000000:69:216:0038, які розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Таким чином, право власності відповідача [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер: 8000000000:69:216:0038, які розташована за адресою: [ADDRESS] припинено ще 12 жовтня 2016 року. З 23 серпня 2019 року на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Саєнко О.О., право власності на вказані вище житловий будинок та земельну ділянку набули позивач та члени його сім`ї - [PERSON] та малолітня дитина [PERSON] . Таким чином, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мають жодного права на користування житловим будинком, оскільки їх права, як похідні від прав попереднього власника [PERSON] , припинилися з відчуженням нею будинку 12 жовтня 2016 року, а тому подальше збереження реєстрації відповідачів в житловому будинку порушує права позивача, як власника будинку. Як стверджує позивач з моменту набуття ним права власності на земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , пройшло більше двох років. Проте відповідачі станом на день звернення з позовом до суду продовжують бути зареєстровані у вказаному будинку, однак при цьому фактично не проживають та вибули в інше місце проживання в березні 2019 року. Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання №14940381, №14940385, №14940377, №14940373 від 21 травня 2021 року відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.27-30). Згідно протоколів допитів як свідків у кримінальному провадженні №12021105090000174 від 20.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, вбачається, що свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будучи попередженими про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, повідомили, що відповідачі самостійно та добровільно звільнили домоволодіння на початку березня 2019 року і більше за адресою в будинку не з`являлися. Факт відсутності у будинку відповідачів також підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2019 року, з якого вбачається, що саме продавець [PERSON] , як попередній власник будинку та земельної ділянки у ньому проживав та зобов`язаний був звільнити його від речей для безперешкодного користування новими власниками до 30 серпня 2019 року. Таким чином, позивачем доведено належними доказами, що відповідачі, які зареєстровані у будинку за адресою: [ADDRESS] , та фактично не проживають у ньому з 23 серпня 2019 року, створюють перешкоди позивачу [PERSON] у здійсненні права власності щодо свого майна. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що необхідно усунути такі перешкоди шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] . На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути по 908 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Outcome: approved