Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

14 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюбний договір від «13» лютого 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округа Литвиненко Т.В., про що зроблено реєстраційний запис в реєстрі за №358. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про те, що «13» лютого 2009 року між ним та відповідачкою укладено шлюбний договір. Шлюбним договором від 13.02.2009 року сторони визначили взаємні майнові права і обов`язки, а саме: пунктом 4.2 шлюбного договору встановлено, що подружжя (позивач та відповідачка) домовились, про те, що у разі розірвання шлюбу Чоловік (позивач) зобов`язується щомісячно виплачувати аліменти на зміст непрацездатної дружини (відповідачки) по 3500,00 грн. до зняття інвалідності, або до моменту появи у неї доходів від підприємницької діяльності або будь-яких інших видів доходів. У 2014 році у зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим російською федерацією, позивач втратив роботу, закрив приватне підприємство та переїхав до міста Києва. Станом на день розгляду справи в суді, позивач є непрацюючим пенсіонером. На роботу у Києві позивачу влаштуватися не вдалося, з огляду на пенсійний вік. Пенсії та будь-яких інших доходів на території України позивач не отримує. Сплата аліментів у розмірі 3500,00 грн. на користь відповідачки ставить позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище та він взагалі не може сплачувати ніяких коштів, оскільки не отримує жодних доходів та пенсії. Позивач просить на підставі ст. 102 Сімейного кодексу України розірвати шлюбний договір, оскільки позивач не має можливості виконувати шлюбний договір через відсутність у нього доходів та через те, що позивач є непрацюючим пенсіонером. Провадження у справі відкрито 07.09.2020 року, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 13.10.2021 року [PERSON] подала відзив на позов [PERSON] , яким категорично заперечила заявлені вимоги, просила відмовити в їх задоволенні. Відповідачка стверджувала, що позивач отримує доходи на території України, однак ухиляється від виконання шлюбного договору. Для цього застосовує будь-які норми права, перешкоджає їй користуватися квартирою, що належить їй на праві приватної власності, а також не виконує обов`язку щодо надання їй допомоги. Підготовче провадження у справі закрито 17.12.2021 року, призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 06.10.2022 року сторони відсутні. Позивач та його представник просили розглянути справу за їх відсутності, повідомили суд, що заявлені вимоги підтримують, просять задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки через військовий стан перебуває за межами України. Приймаючи до уваги, що відповідачка подала до суду відзив на позов, з будь-якими клопотаннями, що стосуються з`ясування та перевірки доказами зазначених позивачем підстав для позову та її заперечень до суду не зверталась, відповідно суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, ухвалити рішення суду на підставі наявних у справі даних. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.02.2009 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №358 (а.с.5-8). Статтею 92 СК України визначено право подружжя, або осіб які подали заяву про реєстрацію шлюбу укласти шлюбний договір. Правилами ст. 93 СК України встановлено вимоги до змісту шлюбного договору, зокрема: 1. Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. 2. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків. 4. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне становище.. 14 лютого 2009 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.05.2019 року, що набрало законної сили 06.11.2019 року (а.с. 11-15). Статтею 96 СК України встановлено, що у шлюбному договорі може бути встановлений загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов`язків. У шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу. Відповідно до правил статті 102 СК України, на вимогу одного з подружжя шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема в разі неможливості його виконання. Відповідно до пункту 4.2. Шлюбного договору укладеного сторонами у справі 13.02.2009 року: подружжя домовились про те, що у разі розірвання шлюбу Чоловік зобов`язується щомісячно виплачувати аліменти на зміст непрацездатної дружини по 3500,00 грн. до зняття інвалідності, або до моменту появи у неї доходів від підприємницької діяльності або будь-яких інших видів доходів. Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що у зв`язку з анексією Автономної Республіки Крим російською федерацією, у 2014 році він втратив роботу, закрив приватне підприємство та переїхав до міста Києва, наразі є непрацюючим пенсіонером, через пенсійний вік не може працевлаштуватися в місті Києві, інших доходів крім пенсії на території України не отримує. Сплата аліментів у розмірі 3500,00 грн. на користь відповідачки ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За даними довідки Департаменту соціальної політики №169 від 12.04.2014 року встановлено, що [PERSON] , який зареєстрований в АР Крим, прибув на тимчасове проживання до м. Києва, , його заява була зареєстрована в журналі обліку 12.04.2014 року за №817 (а.с.86). Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 20.11.2014 року видало довідку №300200510, змістом якої підтверджено взяття на облік [PERSON] ( [INFO] , місце народження м. Ковров Володимирської області) переміщеного з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції за адресою - [ADDRESS] (а.с.86 зворот). За даними довідки Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 26.10.2021 року №430, було встановлено, що [PERSON] не перебуває на обліку у відділі обслуговування громадян №1 (сервісний центр) ГУ ПФУ України в м. Києві та пенсію згідно Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування» не отримує (а.с.84). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 27.10.2021 року №17-01/ш/26-15-50-04-24, у [PERSON] реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] у період з 1 кварталу 2015 року по 2 квартал 2021 року доходи відсутні. (а.с.85). Наразі, судом встановлено, що позивач з 2014 року вимушено проживає в місті Києві, є непрацюючим пенсіонером, пенсії та будь-яких інших доходів на території України не отримує. Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] є непрацездатною, визнана інвалідом другої групи безстроково, однак відомостей про розмір отриманої виплати у зв`язку з інвалідністю суду не подала (а.с.48). З огляду на встановлені судом обставини, що відповідно до умов шлюбного договору позивач [PERSON] має обов`язок сплачувати колишній дружині [PERSON] аліменти у розмірі 3500,00 грн., однак з 2014 року вимушено не може проживати на території АР Крим, наразі не території України не отримує пенсії та будь-яких інших доходів, відповідно перебуває у скрутному матеріальному стані, що є істотною обставиною за наявності якої, укладений ним 13.02.2009 року з [PERSON] шлюбний договір може бути розірваний. Крім того, приймаючи до уваги, що відповідачкою не подано суду доказів на спростування зазначених позивачем підстав для позову, відповідно суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є таким, що підлягає задоволенню. Звертаючись до суду з позовом, позивач не заявив про покладення на відповідачку обов`язку відшкодування понесених ним судових витрат, а з огляду на те, що [PERSON] є інвалідом другої групи, що є підставою для її звільнення від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, відповідно суд дійшов до висновку про відсутність підстав для вирішення судом самостійно питання щодо відшкодування позивачу понесених витрат на сплату судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved