Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

06 вересня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Радехівської міської ради Львівської області про визнання права власності. В позовній заяві зазначає, що [INFO] в с. Стоянів Львівської області померла її мати - [PERSON] , що посвідчується відомостями, викладеними у Свідоцтві про смерть, серії [NUMBER] від 21 березня 2017 року. За життя [PERSON] склала заповіт, який 08 жовтня 1995 року посвідчено секретарем виконкому Стоянівської сільської ради Червоноградського району Львівської області, про що був зроблений запис у реєстрі за №24, відповідно до якого спадкодавець на випадок смерті розпорядився своїми майновими та немайновими правами у користь позивача у справі. Після звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову масу. Відтак, у 2017 році вона звернулася до Радехівського районного суду Львівської області із позовом про визнання права власності на спадкове майно, відповідно до якого просила визнати її власником земельних ділянок в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . За результатом розгляду справи, 02 листопада 2017 року Радехівський районний суд Львівської області у справі №451/992/17 постановив рішення, яким її вимоги задовольнив в повній мірі і таке 14.11.2017 набрало законної сили. Таким чином, позивачка успадкувала усі майнові права [PERSON] , що існували па день її смерті та у подальшому зареєструвала право власності на земельні ділянки. Нещодавно під час проведення ремонту у будинку, вона знайшла Свідоцтво про право особистої власності на будівлю, що розташована в [ADDRESS] , тому про існування Свідоцтва про право особистої власності на будівлю, як спадкової маси, вона не була раніше обізнана, зокрема під час первинного звернення до суду. Із самого свідоцтва їй стало відомо, що її тато [PERSON] , який помер [INFO] у м. Радехів Львівської області був головою колгоспного двору та йому належала вказана вище нерухомість. Також зазначає, що [PERSON] на день смерті був зареєстрований у с. Стоянів Львівської області і разом з ним були зареєстровані та проживали [PERSON] (мати позивачки) та позивачка - [PERSON] . Як і у попередній раз, нотаріусом в усній формі, після звернення позивача із заявою про прийняття спадщини, повідомлено, що їй буде відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема на будинковолодіння, оскільки таке віднесене до колгоспного двору і при цьому не визначено розмір часток за його членами. Наведене вище у сукупності унеможливили реалізацію майнових прав позивача, як спадкоємця у позасудовому порядку, а тому вона вимушена звернутися з позовом до суду. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності па будинковолодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.4-8). Учасники справи в підготовче засідання не з`явилися. Позивач подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с.54). Представник відповідача також надіслав клопотання про розгляд справи без участі представника Радехівської міської ради Львівської області. Позовні вимоги визнає (а.с.55). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого повторно Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції 21 березня 2017 року (а.с.14). Окрім того, [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого повторно Радехівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 30 серпня 2022 року (а.с.12). Родинні відносини позивачки зі спадкодавцями підтверджують такі документи: - копія Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 28.04.1973, з якого видно, що [PERSON] народилася [INFO] ; батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.10); - копія Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвище №00017801931 від 21 березня 2017 року, з якого констатовано, що 10 жовтня 1992 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.11-11 зворот). Згідно з даними, викладеними у довідці №475 від 05.08.2022, виданій старостою сіл Збоївська, Стоянів Радехівської міської ради Львівської області, констатовано, що [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований в [ADDRESS] . На день смерті разом з ним були зареєстровані та проживали: дружина - [PERSON] , та дочка - [PERSON] (а.с.13). Відповідно до копії Свідоцтва про право особистої власності на будівлі від 25.04.1989 року, будинковолодіння [ADDRESS] в цілому належить колгоспному двору, головою якого був [PERSON] (а.с.16). Згідно з копією довідки №2478 від 02.08.2022, виданої КП ЛОР «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» констатовано, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.1989 року, виданого виконкомом Стоянівської сільської ради згідно рішення Радехівського райвиконкому від 20.04.1989 року за №69, і записано 25.04.1989 року в реєстрову книгу за №451 (а.с.17). З копії довідки №474 від 05.08.2022, виданої старостою сіл Збоївська, Стоянів Радехівської міської ради Львівської області, видно, що станом на 01.07.1990 по [ADDRESS] були зареєстровані такі громадяни: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). З копії Технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (Радехівська територіальна громада), виготовленого на замовлення [PERSON] станом на 27 липня 2022 року, видно, що житловий будинок загальною площею 100,5 м.кв., житлова площа - 49,5 м.кв., складається з кухні площею 15,1 м.кв., санвузла - 2,5 м.кв., житлової - 13,5 м.кв., житлової - 18,2 м.кв., коридора - 6,8 м.кв., житлової - 17,8 м.кв., кладової - 6,9 м.кв., коридора - 11,8 м.кв., паливної - 7,9 м.кв. (а.с.21-36). Рішенням Радехівського районного суду Львівської області у справі №451/992/17 від 02 листопада 2017 року визнано за [PERSON] право власності на земельні ділянки загальною площею 2,4926 га ( ділянка 1 - 1,7763 га; ділянка 2 - 0,3728 га; ділянка 3 - 0,3435 га), що знаходяться на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №059467, у порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.37-40). Вищезазначеним рішенням суду також встановлено, що позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину своєчасно та належним чином шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном (а.с.15,20,37-40). Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, встановлені рішенням Радехівського районного суду Львівської області №451/992/17 від 02 листопада 2017 року, яке набрало законної сили 14.11.2017 року, обставини щодо прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не доказуються при розгляді цієї справи. На підтвердження реєстрації права власності на земельні ділянки, успадковані [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач подала суду копії Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №154713260 від 01.02.2019, №154719186 від 01.02.2019 та №154716248 від 01.02.2019 (а.с.42,43,44). Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №69940904 від 06.09.2022 встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не відкривалася та свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.47). Також відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №69940463 від 06.09.2022 встановлено, що після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалася та свідоцтва про право на спадщину не видавалися (а.с.48). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Так, за правилами ст.ст. 120,123 ЦК УРСР, які діяли до ведення в дію Закону України «Про власність», кожен з членів колгоспного двору мав рівне право на майно колгоспного двору. Тобто, після введення в дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Так, відповідно до ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Статтею 121 ЦК УРСР регламентовано, що володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть такий позов пред`явити за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а позов в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, може бути пред`явлений їх батьками (усиновителями) або опікуном. У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Згідно з ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору; які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. В силу вимог ст.126 ЦК У PCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору; г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" ( 885-12 ) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Виходячи з даних, так як будинок станом на 01.07.1990 року належав до колгоспного типу двору, головою колгоспного типу двору був [PERSON] , його членами [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON] ), то відповідно їм кожному належало по 1/3 частині даного колгоспного типу двору (а.с.19). Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Наведене дає підстави вважати, що [PERSON] , фактично вступила у володіння та управління спадковим майном після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а отже, прийняла спадщину. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , прийняла спадщину позивач у справі - [PERSON] . У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідачів в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved