Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

10.08.2022 позивач звернулась до суду з вказаною заявою обґрунтовуючи тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . В день смерті матері відкрилася спадщина на належно їй майно, у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вона, [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину, оскільки, з дня смерті спадкодавця сплачувала страхові внески та комунальні платежі, робила ремонт у будинку та обробляла земельну ділянку біля нього. 21.06.2022 приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Савчук Наталія Іванівна відмовила їй у оформленні спадкових прав та видачі відповідного свідоцтва, оскільки відсутні оригінал документу, що посвідчує право власності спадкодавця на вказаний будинок та за наявності суперечливих відомостей у витребуваних нотаріусом документів. Тому, просила у судовому порядку визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування, після померлої [INFO] [PERSON] . 12.08.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження і призначено підготовче засідання, та витребувано у приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Савчук Наталії Іванівни належним чином завірену копію спадкової справи №5/2022 з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи/заповіти), щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , яка на день смерті постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач у підготовче засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву, про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Представник відповідача у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце засідання відповідач повідомлений належним чином, подав до суду заяву, про розгляд справи за відсутності представника Фурсівської територіальної громади в особі Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, позов підтримує у повному обсязі. Третя особа у підготовче засідання не з`явилася, про дату, час та місце засідання повідомлена належним чином, подала на виконання ухвали суду від 12.08.2022 матеріали спадкової справи №5/2022 з інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи/заповіти), щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.3, ч.4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем та за наявності для того законних підстав. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , являється дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] у віці 76 років у селі Фурси Білоцерківського району Київської області, що підтверджено матеріалами справи (а.с.7,23-27). З матеріалів справи (а.с.67,73) вбачається, що 19 квітня 1995 року [PERSON] за життя склала заповіт, посвідчений секретарем Фурсівської сільської Ради, зареєстрований в реєстрі за № 30, згідно якого заповіла усе своє майно, де б воно не було і з чого - б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом матиме право заповідає своїй дочці [PERSON] . 02.02.2022 позивач звернулася до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Савчук Наталії Іванівни із заявою, про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, після померлої [INFO] матері [PERSON] та 21.06.2022 нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в зв`язку з неподанням оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на житловий будинок та наявністю суперечливих відомостей у витребуваних нотаріусом документах. Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися за правилами позовного провадження. У положенні п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, роз`яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За таких обставин, єдиним способом реалізації позивачем своїх спадкових прав після смерті матері, є визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, які виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Отже, при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі №6-138цс13 також зробив правовий висновок про те, що відповідно до частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. Аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. За правилами ст.548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Отже, щодо спадщини, яка відкрилася до 01.01.2004, допускається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видане свідоцтво про право на спадщину. При цьому спадкоємець, який фактично вступив у володіння й управління спадщиною до 01.01.2004, не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину. У п. 3.3 розділу 1 ч. ІІ Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29.01.2009 зазначається, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. З довідки виконавчого комітету Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області № 178/02-21 від 10.05.2022 (а.с.13), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , проживала в будинку [ADDRESS] до дня смерті та разом із нею була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка прийняла спадщину протягом 6 місяців з дня смерті спадкодавця (матері), сплачувала страхові та комунальні платежі, робила ремонт в житловому будинку. З матеріалів спадкової справи (а.с. 56-99) вбачається, що [PERSON] являється єдиним спадкоємцем за заповітом, який внесений до Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та є чинним, на підставі її заяви було заведено спадкову справу щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , та згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру відсутні інші відомості про реєстрацію спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтв про право на спадщину. Згідно довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 18.02.2022 за № 431 ( а.с.10,83) за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 25 березня 1989 року, виданого Виконкомом Фурсівської сільської Ради народних депутатів, зареєстрованого в реєстровій книзі № 2, за реєстровим № 418. Станом на останню дату проведення технічної інвентаризації 17.02.2022 загальна площа будинку становить 45,80 кв.м., житлова площа - 23,50 кв.м., що узгоджується з копією технічного паспорта ( а.с.84-86). З довідки за № 479/02-14 від 15.06.2022 (а.с.12) вбачається, що за період з 1968 року по даний час в архіві Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області відсутнє свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконкомом Фурсівської сільської ради народних депутатів від 25.03.1989 на ім`я [PERSON] та в реєстрі нотаріальних дій за 1989 рік відсутні будь - які записи щодо його посвідчення. Разом з тим, з довідки № 198/02-21 від 15.06.2022, виданої Фурсівською сільською радою Білоцерківського району Київської області (а.с.11) вбачається, що згідно облікових даних по господарського обліку за період з 1991 - 2022 років, об`єкт обліку, що включає житловий будинок, господарські споруди та будівлі та присадибна ділянка площею 0,2476 га за адресою: [ADDRESS] перебували у володінні та обліковуються по даний час за [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , що узгоджується з витягом з погосподарської книги, згідно якого 25.03.1989 за [PERSON] оформлено право власності на житловий будинок. З матеріалів справи (а.с.15-22) вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 0,2476, кадастровий номер: 3220488301:02:022:0041, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та на підставі рішення 46 сесії 6 скликання Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 23.04.2015 за № 46-1033 [PERSON] надано дозвіл на проведення інвентаризації вказаної земельної ділянки. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності, та в даному випадку дане право було зареєстровано [PERSON] у КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації», а саме: право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Отже, після померлої [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входять усі права та обов`язки на вказаний житловий будинок, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті матері, яка фактично прийняла спадщину, але не має можливості оформити спадкові права, тому питання визнання права власності в порядку спадкування вирішується в судовому порядку, оскільки іншого порядку визнання права власності за вказаних обставин не існує. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, пункт 23). Оскаржувана постанова зазначеним вимогам відповідає.

Outcome: approved