Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області, в якому просить встановити їй додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім цього, просить розтлумачити зміст заповіту [PERSON] , який був складений 18 травня 2004 року. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 21 листопада 2003 року №449/А є власником земельної ділянки площею 1.71 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лісненської сільської ради Тарутинського району Одеської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю\~ серії ІV-ОД №058708, виданим 03 грудня 2003 року. 18 травня 2004 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Лісненської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №67, яким заповідала Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №058708 [PERSON] , 1959 року народження. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 1,71 га, розташованої за адресою: Одеська область, Болградський район (колишній Тарутинський) район, Лісненська сільська рада, яка належала їй на праві приватної власності згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №058708. При зверненні до державного нотаріуса Тарутинської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу\~ свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нею пропущено строк для прийняття спадщини та у заповіті зазначено, що [PERSON] заповідала документ, а не майно. Строк для прийняття спадщини був позивачем пропущений у зв`язку тяжким матеріальним становищем.\~\~ Враховуючи вище викладене, позивач просить в судовому порядку поновити пропущений ним строк, встановивши їй додатковий строк достатній для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та розтлумачити заповіт, а саме встановити, що посилання в заповіті на Державний акт на право приватної власності на землю\~ серії ІV-ОД №058708 стосується волі спадкодавця щодо успадкування позивачкою земельної ділянки площею 1,71 га в межах згідно з планом, яка розташована на території колишньої Лісненської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав заяву з проханням розглянути справу у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримають у повному обсязі. Представник відповідача Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача надійшла\~ заява про згоду з позовними вимогами позивача\~ та з проханням розглянути справу без його участі. Частиною 3 статті 200 ЦПК України, передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно зі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частина 1 статті\~ ст. 206 ЦПК України регламентує, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, відповідачі на стадії підготовчого провадження звернулись до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року передбачено, що у випадку коли особа, яка прийняла спадщину в установлений законом строк, вона може звернутися до суду з позовною заявою\~ про\~ визначення додаткового\~ строку\~ для\~ прийняття спадщини відповідно до частини третьої\~ статті\~ 1272\~ ЦК (абз.1 п. 24 Постанови). При цьому, при відсутності інших спадкоємців\~ за\~ заповітом\~ і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також\~ відмови\~ від\~ її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів\~ місцевого\~ самоврядування\~ за місцем відкриття спадщини (абз.2 п. 24 Постанови). З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 21 листопада 2003 року №449/А є власником земельної ділянки площею 1.71 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Лісненської сільської ради Тарутинського району Одеської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю\~ серії ІV-ОД №058708, виданим 03 грудня 2003 року (а.с. 12). 18 травня 2004 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Лісненської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за №67, яким заповідала Державний акт на право приватної власності на землю\~ серії ІV-ОД №058708 [PERSON] , 1959 року народження (а.с. 13). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 9). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 1,71 га, розташованої за адресою: Одеська область, Болградський район (колишній Тарутинський) район, Лісненська сільська рада, яка належала їй на праві приватної власності згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №058708. При зверненні до державного нотаріуса Тарутинської державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу\~ свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки нею пропущено строк для прийняття спадщини та у заповіті зазначено, що [PERSON] заповідала документ, а не майно (а.с. 14). Згідно довідки, виданої Лісненським старостинським округом Бородінської селищної ради Болградського району Одеської області за вих. №279 від 11.08.2022 року вбачається дійсно [PERSON] 18 травня 2004 року звернулась до секретаря Лісненської сільської ради Тарутинського району Одеської області для складання заповіту, у якому її волевиявленням було заповідати [PERSON] , 1959 року народження, яка здійснювала за нею догляд, належну їй земельну ділянку, яку вона отримала у приватну власність на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 21 листопада 2003 року №449/А, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю\~ серії ІV-ОД №058708, виданим 03 грудня 2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №219 (а.с. 15). Дана обставина також підтверджується письмовими показами свідків [PERSON] (а.с. 16, 17) та [PERSON] (а.с. 18, 19).\~ Строк для прийняття спадщини був пропущений у зв`язку з тяжким матеріальним становищем.\~\~ Відповідно до ч 1. ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.\~ В силу ч.2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.\~\~\~\~\~ Згідно з ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Постановою Верховного суду від 26.06.2019 по справі №565/1145/17 розширено перелік поважних причин пропуску прийняття спадщини, а саме: Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Тож, суд визнає, що зазначені позивачем причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними. Щодо позовних вимог позивачки про тлумачення заповіту суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом статті 317 ЦК України право розпоряджання майном є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо заповіт містить суперечливі положення, за вимогою заінтересованих осіб застосовується тлумачення заповіту (ст.1256 ЦК) за умови, якщо відсутні підстави визнання заповіту недійсним, тобто тлумаченню підлягає лише дійсний заповіт. Для тлумачення змісту заповіту застосовуються також загальні правила тлумачення змісту правочинів встановлені ст.213 ЦК. Згідно ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п. 2.1 Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Аналогічні правила містяться і в п. 1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Виходячи із зазначених правових норм, тлумачення заповіту судом здійснюється за наявності таких правових умов: зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача та наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. Об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений із слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі №755/7730/16-ц). Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Тлумачення заповіту являє собою інтелектуально-розумовий процес, спрямований на з`ясування змісту заповіту як одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Тлумачення полягає в усуненні нечітких, подвійних формулювань у заповіті і подоланні таким чином прогалин у реалізації волі заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши\~ належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне, розтлумачити заповіт без внесення змін у його зміст, виходячи з волі [PERSON] , яка фактично заповіла позивачці земельну ділянку площею 1.71 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Лісненської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ОД №058708, виданого 03 грудня 2003 року . За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з метою реалізації її спадкових прав. На підставі викладеного

Outcome: approved