Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

03 червня 2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк", згідно якого просить суд: - визнати такою, що припинена іпотеку за Іпотечним договором №125/Zквіп-05 від 08.11.2005 (BCM 946299, BCE 891801-891803), який був укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк", право іпотекодержателя за яким перейшло до Публічного акціонерного товариства "ДЕЛЬТА БАНК", зареєстрований приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк Оленою Анатоліївною. - зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , та виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, запис про іпотеку №2573219, запис про обтяження №2573151. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.11.2005 її брат - [PERSON] брав кредит у Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (ТОВ «Укрпромбанк»), правонаступником якого 30.06.2010 року стало Публічне акціонерне товариство «ДЕЛЬТА БАНК», у розмірі 12000,00 тис. дол. США, згідно кредитного договору №125/КВ-05 від 08.11.2005 року. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору, за її згодою, було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] (договір іпотеки ВСМ946299,ВСЕ891801-891803,08.11.2005). Зобов`язання по кредитному договору братом [PERSON] було виконано в повному обсязі, кредит погашено ще 04.05.2011 року. Проте заборона на заставлене майно, а саме її квартири [ADDRESS] , не знята й по теперішній час, про що їй стало відомо, коли вона мала намір продати квартиру та звернулася до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу. Ухвалою суду від 09.06.2022 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 14.07.2022 року. 14.07.2022 та 25.08.2022 розгляд справи було відкладено на 25.08.2022 та 06.10.2022 відповідно. У судове засідання позивач не з`явилася, при цьому її представником подано до суду клопотання про розгляд справи без їхньої участі, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судові засідання жодного разу не з`явився, заяв чи клопотань від нього не надходило. Водночас відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, а неявка у судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами. Враховуючи вказані факти, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 08.11.2005 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (ТОВ «Укрпромбанк»), правонаступником якого 30.06.2010 року стало Публічне акціонерне товариство «ДЕЛЬТА БАНК», укладено кредитний договір №125/КВ-05, за умовами якого позичальником отримано кредит у розмірі 12000,00 тис. дол. США. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору, згідно договору іпотеки ВСМ946299,ВСЕ891801-891803,08.11.2005, за згодою позивачки було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] та належить останній на праві власності. 15.11.2021 [PERSON] звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT "ДЕЛЬТА БАНК" з листом для отримання підтверджуючих документів про погашення кредиту. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT «ДЕЛЬТА БАНК , у відповідь на вказане звернення, було повідомлено, що кредит по договору №125/КВ-05 від 08.11.2005 року був погашений 04.05.2011 (лист від 01.12.2021 №1602). 14.02.2022 [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Самсонюк Олени Анатоліївни із заявою про зняття заборони на нерухоме майно - квартири [ADDRESS] ), до якої було долучено лист Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT «ДЕЛЬТА БАНК» за №1602 від 01.12.2021 з інформацією про те, що кредит по договору №125/КВ-05 від 08.11.2005 року повністю погашено 04.05.2011. Крім того, 14.02.2022 позивачка подала до приватного нотаріуса Самсонюк Олени Анатоліївни заяву про зняття заборони на нерухоме майно, яке належить їй на праві власності, а саме квартири [ADDRESS] . Однак, листом №25/01-16 від 18.02.2022 року, приватним нотаріусом Самсонюк Оленою Анатоліївною було повідомлено що, оскільки банком не надіслано повідомлення про погашення позики, про припинення застави (іпотеки), тому припинити обтяження та іпотеку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не вбачається можливим. Як стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.01.2022 №296953074, щодо квартири за адресою: [ADDRESS] наявна заборона відчуження вкзаного нерухомого майна, запис про іпотеку №2573219, запис про обтяження №2573151. Отже AT «ДЕЛЬТА БАНК», як іпотекодержателем, не надіслано реєстратору - приватному нотаріусу Самсонюк Олені Анатоліївні, який вчиняв заборону відчуження на квартиру позивачки, згідно іпотечного договору №125/Zквіп-05 від 08.11.2005 (BCM 946299, BCE 891801-891803), повідомлення про те що кредит по договору №125/КВ- 05 від 08.11.2005 року, [PERSON] погашено повністю та відповідно іпотечний договір припиняється. Як стверджує позивачка, вказана заборона відчуження нерухомого майна, обмежує її право на власність та унеможливлює повноцінно володіти та розпоряджатися своїм майном. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 08.05.2011 - дата погашення заборгованості за кредитним договором №125/КВ-05\~від 08.11.2005\~року, і є датою, коли зобов`язання перед банком за кредитним договором припинилося. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права іпотека припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання у зв`язку з його повним виконанням. При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. За положеннями ч. 1 ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Відповідно до ч.3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. За умовами п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з п. 5 гл. 15 p. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Пунктом 6.1 глави 15 розділу II Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи. При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання п. 6.1. гл. 15 p. II вказаного Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто, у процедурі зняття заборони первинними є дії щодо завершення початої нотаріальної дії з накладення заборони (з проставленням відміток у відповідному реєстрі та алфавітній книзі та проставлення відмітки на правочині) та лише після цього можливе внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення заборони та іпотеки. З припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні. У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року зроблено висновок, що за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц). Отже, внаслідок повного виконання основного зобов`язання за кредитним договором №125/КВ-05 від 08.11.2005 року ще 04.05.2011 року, відповідно припиняється забезпечення його іпотекою згідно іпотечного договору №125/Zквіп-05 від 08.11.2005 (BCM 946299, BCE 891801-891803). Доказів, що спростовують викладене вище чи інших заперечень по суті спору відповідач суду не надав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У ч.1 ст. 321 ЦК України зазначено, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 1 984, 80 грн.

Outcome: approved