Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 26 серпня 2022 року, в якій просив суд: визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним; відібрати малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав з поверненням дитини на виховання йому як батькові; понесені витрати по сплаті судового збору залишити за ним. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу протягом періоду з 2012 року по 2021 рік, від яких мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Стосунки між сторонами не склались у зв`язку з різними поглядами на життя, а з січня 2021 року остаточно припинились. З того часу вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. За обопільно досягнутою між ними згодою син Оскар залишився проживати з [PERSON] як батьком за адресою: [ADDRESS] . Квартира знаходиться в задовільному стані, повністю облаштована для проживання в ній малолітнього [PERSON] з усіма створеними для нього умовами для навчання, розвитку та дозвілля. Він самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини. У свою чергу [PERSON] з січня 2021 року мешкає окремо, її особисті речі в квартирі відсутні. В судовому порядку місце проживання дитини вони не визначали з огляду на відсутність на той момент відповідного спору. Однак, з початку введення в Україні воєнного стану, [PERSON] разом з сином, без відома позивача та попереднього погодження з ним, виїхали за кордон та наразі знаходяться в Республіці Польща. З огляду на ускладнені стосунки з відповідачем, він має достатньо підстав вважати, що подальше проживання дитини з матір`ю суперечитиме його інтересам, оскільки своєю поведінкою та діями відповідач може налаштувати сина проти нього. Крім того, після припинення стосунків з [PERSON] , саме син добровільно виявив бажання залишитись проживати з ним як батьком. Враховуючи наявні обставини в їх сукупності, вважає, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з ним з відібранням його у матері без позбавлення її батьківських прав в судовому порядку є необхідним задля забезпечення захисту, перш за все, прав та інтересів дитини. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 09 вересня 2022 року (а.с.18) позов прийнято до розгляду з відкриттям загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 16 вересня 2022 року задоволено клопотання відповідача про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції через систему EasyCon (а.с.27). \~ \~ \~ \~Присутній в судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] , приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги визнала в повному обсязі, про що також зазначила в попередньо поданих письмових поясненнях (а.с.30-31). Підтвердила, що дійсно перебувала з [PERSON] в фактичних шлюбних стосунках, від яких вони мають сина Оскара. Стосунки між ними припинено роки 3-4, фактично вони мешкають окремо з січня 2021 року. Після припинення стосунків за досягнутою між ними згодою та з урахуванням думки малолітнього сина Оскара, останній залишився проживати з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вона проживала окремо від них за адресою: [ADDRESS] . Домовленість вона не порушувала, а позивач зі свого боку не чинив їй перешкод у спілкуванні з сином. Після введення в Україні воєнного стану вона дійсно, без відома позивача та попереднього погодження з ним, перебуваючи в стресовому стані, забрала сина та виїхала з ним до Польщі, де перебуває й дотепер. З огляду на те, що син продовжує виявляти бажання проживати саме з батьком, вона не заперечує проти визначення місця проживання сина з ним за судовим рішенням з відібранням дитини у неї та поверненням батькові. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] не заперечувала проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] з урахуванням визнання відповідачем позову в цій частині. Що стосується вимоги про відібрання дитини зазначила, що оскільки наразі відповідач з дитиною знаходяться за межами України, тому відібрання дитини перебуває за межами повноважень органу опіки та піклування Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, адже рішення суду в цій частині виконуватиме орган тієї країни, де фактично перебуватиме дитина. Вказана обставина також виключає можливість надання органом опіки висновку щодо вирішення спору в цій частині. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Процесуальні дії судом не вчинялись, заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження на підставі ч.3 ст.200, ст.206 ЦПК України, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час перебували в фактичних шлюбних стосунках, проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вказана обставина визнана сторонами та в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання. [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] . Як слідує зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 липня 2013 року, батьком дитини зазначений [PERSON] позивач по справі, факт батьківства ним визнано (а.с.13). Як вказував позивач, що не оспорювала відповідач, стосунки між сторонами припинено з січня 2021 року у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, різними поглядами на сімейне життя. Сторони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають та не підтримують жодних відносин, притаманних подружжю. Судовим розглядом встановлено, а сторонами визнаний той факт, що після припинення стосунків між ними, за обопільно досягнутою згодою та з урахуванням думки дитини, їх спільний малолітній син [PERSON] залишився проживати з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] проживала окремо за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини також підтверджуються актом з місця мешкання від 24 серпня 2022 року, засвідченого підписами сусідів та головою ЖБК «РАССВЕТ-12» (а.с.14). Малолітній [PERSON] перебував на утриманні батька [PERSON] , який займався його вихованням, розвитком та навчанням. Факт прийняття батьком активної участі у вихованні дитини, його навчальному процесі також підтверджується характеристикою з Криворізької гімназії №74 (а.с.15), де дитина навчається. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначив, що наявність на даний момент спору про визначення місця проживання сина обумовлена порушенням відповідачем попередньо досягнутої між ними домовленості щодо визначення місця проживання дитини з батьком та вивезенням нею дитини за кордон без його відома та згоди. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як визначено\~ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст.157 СК України, ч.ч.1,2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. У розумінні положень ч.1 ст.160, ст.161 СК України, місце проживання дитини у віці до 10 років визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] . До того ж відповідач визнала позовні вимоги в цій частині, акцентуючи увагу, що саме їх син виявив бажання проживати разом з батьком після припинення між нею та позивачем стосунків. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Відібрання дитини у контексті ст.162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 15 лютого 2022 року у справі № 548/228/19-ц (провадження № 61-20854св21). Судом встановлено, а сторонами визнано, що відповідач [PERSON] порушила попередньо досягнуту з позивачем домовленість про визначення місця проживання їх сина [PERSON] з ним та самовільно, без його відома та попереднього погодження з ним, змінила місце проживання малолітньої дитини, виїхавши з ним до Республіки Польща. Відтак, переїзд відповідача разом з дитиною до іншої країни є зміною її місця проживання в розумінні ст.29 ЦК України та ст.160 СК України. Факт виїзду [PERSON] за межі України підтверджується відповідною відміткою в її паспорті для виїзду за кордон (а.с.37-38). Таким чином, ч.1 ст.162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків, хто самоправно змінив її місце проживання, може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки малолітній [PERSON] проживав з позивачем, допоки відповідач самовільно не змінила його місце проживання. Отже, позов в частині відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та повернення батькові підлягає задоволенню. Приймаючи таке рішення, суд зауважує, що місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини. Суд також акцентує увагу, що з огляду на фактичне перебування відповідача з дитиною за кордоном, спірні правові відносини є відносинами з іноземним елементом і регулюються міжнародними договорами, положення яких є частиною національного законодавства та мають пріоритет у застосуванні у порівнянні з законами України, окрім положень Конституції України. Відтак, у випадку невиконання відповідачем рішення в частині відібрання дитини та повернення батькові на виховання, його виконання має здійснюватися шляхом ініціювання позивачем процедури повернення дитини у порядку, визначеному Гаазькою конвенцією 1980 року як адміністративними органами Договірних держав (через Міністерства юстиції), так і судовими. Позаяк, звернення позивача з вимогою про відібрання дитини безпосередньо до суду, а не до відповідного Центрального органу держави не є порушенням щодо обрання правомірного та ефективного порядку (способу) захисту його порушених прав та інтересів. При розподілі судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем не заявлялася вимога про відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору та не наводився попередній розрахунок, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача.

Outcome: approved