Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою з урахуванням уточненої позовної заяви, мотивуючи свої вимоги тим, що її родина та родина [PERSON] заселились у спірне житлове приміщення на підставі ордерів на вселення за часи працевлаштування головних квартиронаймачів на ДМЗ ім. Петровського. Квартира [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] є комунальною. Відповідач зі своєю родиною займав кімнату № [NUMBER] , а родина позивача кімнати №№ [NUMBER] , [NUMBER] . З моменту заселення у житлове приміщення члени родини позивача завжди були зареєстровані у житловому приміщенні, постійно користувались ним, відкрили на своє ім`я особові рахунки, сплачували за комунальні послуги та утримували нерухоме майно. 02 серпня 1996 року її батьку - [PERSON] було надано особовий рахунок на квартиру [ADDRESS] з відкриттям двох особових рахунків на одну кімнату житловою площею 23,8 кв.м та на дві кімнати житловою площею 31,7 кв.м її матері - [PERSON] на родину з трьох осіб, у тому числі на [PERSON] та на неї. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у місті ради №1283 від 18 листопада 2005 року було змінено умови договору найму житлових приміщень, прийнято рішення об`єднати кімнати в одне житлове приміщення та відкрито особовий рахунок на трикімнатну квартиру [ADDRESS] на [PERSON] з її родиною [PERSON] , [PERSON] та на неї. Зазначає, що нею та членами її родини не було використано право на приватизацію житлового приміщення, а окрім її родини інші осіби у квартирі не проживали, а відповідач у грудні 2016 року звертався до суду з позовом до заявників про розподіл майна в натурі, а у січні 2017 року повторно звернувся до суду з аналогічним позовом. В рамках судового розгляду справи №205/827/18 судом було отримано інформацію від Дніпропетровської обласної ради про те, що рішенням Дніпропетровської обласної ради №332-14/ХХІІІ від 18 грудня 2000 року будинок [ADDRESS] був прийнятий у комунальну власність міста і переданий КЖЕП Центральний, а тому орган приватизації ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» був ліквідований, та як наслідок провести приватизацію квартири [ADDRESS] [PERSON] не має можливості, що підтверджує неможливість видачі наявного свідоцтва про право власності від 15 травня 2003 року ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського», оскільки орган приватизації був ліквідований, а аналогічні відомості містяться у відповіді на адвокатський запит від 25 травня 2021 року, яку було надано ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського». Також зазначає, що з відповіді Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради вбачається, що буд. [ADDRESS] було прийнято у комунальну власність згідно за рішенням виконавчого комітету міської ради №3945 від 18 грудня 2003 року, а за архівними даними приватизаційних справ департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Звертає увагу, що саме після долучення Дніпропетровською міською радою документів по цивільній справі №205/827/18 відповідач подав до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду, а вже 24 липня 2019 року (через три місяці після подання заяви) приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. було посвідчено договір дарування між [PERSON] та [PERSON] про безоплатну передачу 284/400 частин квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . 19 березня 2021 року відповідач пред`явив рішення суду про визнання її та її неповнолітньої доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і саме з матеріалів цієї справи вона дізналась про існування оспорюваного договору дарування. Зазначає, що відповідач [PERSON] ніколи не проживав у вищевказаній квартирі та не міг бути її власником, оскільки частина квартири, де вона проживала з моменту її заселення не була ніким приватизована та не відчужувалась на користь третіх осіб, і вона впевнена, що оспорювана угода є нікчемною за своєю суттю, а вказані у договорі дарування відомості про володіння [PERSON] 284/400 частин квартири на підставі договору купівлі-продажу від 26 серпня 1999 року повністю спростовуються долученими до матеріалів справи доказами, що були надані нею до суду, відповідями КП «ДМБТІ», нотаріуса Чернишова С.О., Департаменту житлового господарства, ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського». Крім того, зазначає, що наказами Міністерства юстиції України від 13 грудня 2019 року та 08 квітня 2020 року приватному нотаріусу Міссіяж О.А. було анульовано доступ до державних реєстрів. Також вказує, що до поліції було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України. Зазначає, що відповідно до актового запису про державну реєстрацію права власності №32534396 від 24 липня 2019 року на 284/400 частини квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , право власності за [PERSON] зареєстровано на підставі договору дарування серія та номер 396, а бланк договору містить серію та номер ННЕ №796544, хоча за текстом договору відсутні посилання на номер договору за порядковим номером 396. Окрім іншого вказує, що відповідач у 2017 році звертався до суду з позовною заявою про припинення спільної сумісної власності на спірне житло та розподіл майна в натурі до [PERSON] , [PERSON] , а не до [PERSON] . Вважає, що все наведене у сукупності дає підстави стверджувати, що оскаржувана угода була фіктивним правочином, відповідач [PERSON] не мав жодного права відчужувати неналежну йому частину нерухомого майна, а [PERSON] заволодів частиною нерухомого майна неправомірно за допомогою шахрайських дій та силою виселив її родину з житлового приміщення, яким вони користувались на законних підставах, тому оскільки [PERSON] неправомірно набув право власності на спірне майно, укладення правочину, що оспорюється є порушенням публічного порядку, що спрямовано на порушення конституційних прав та її свобод щодо непорушності їх права користування та володіння житловим приміщенням, а тому є правовою підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, у зв`язку із викладеним просила визнати недійсним договір дарування між [PERSON] та [PERSON] про безоплатну передачу у власність 284/400 частин квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , який посвідчений 24 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., та скасувати запис про державну реєстрацію права власності №32534396 від 24 липня 2019 року. 14 квітня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року було витребувано у КП «ДМБТІ» ДМР належним чином завірені копії реєстраційної справи на комунальну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також належним чином завірені копії виданих КП «ДМБТІ» ДМР: дублікату свідоцтва про право власності від 22 січня 2010 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого №25117257 від 22 січня 2010 року та документи, що стали підставою для проведення державної реєстрації права власності у розмірі 29/400 за кожним із співвласників, договору купівлі-продажу частки квартири від 26 серпня 1999 року, який зареєстрований КП «ДМБТІ» ДМР 26 серпня 1999 року у реєстрову книгу №43, реєстровий №147, довідки №10256 виданої КП «ДМБТІ» 16 липня 2019 року; у Департаменту житлового\~господарства належним чином завірені копії свідоцтв про право власності на житло, що були видані внаслідок приватизації комунальної квартири [ADDRESS] ; у\~Державного нотаріального\~архіву в\~Дніпропетровській належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] , серії та номер: 396, виданого 24 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А.; у приватного нотаріуса Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Чернишова С.О. належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу частини квартири [ADDRESS] від 26 серпня 1999 року, за реєстровим номером №5486, у якому покупцем був [PERSON] , а також частково задоволено заяву представника заявника [PERSON] про забезпечення позову та заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо 284/400 частини квартири [ADDRESS] . 27 квітня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. належним чином завірену копію нотаріальної справи по посвідченню договору дарування між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] , серії та номеру: 396, виданого 24 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про виправлення описок в ухвалах Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року. 24 травня 2021 року частково задоволено заяву представника заявника [PERSON] про забезпечення позову шляхом заборони особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо 284/400 частини квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Представником [PERSON] було надано суду відзив на позовну заяву, в якій він просив суд відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог, з підстав того, що викладені позивачем обставини справи не відповідають дійсним обставинам, у позивача відсутнє право на звернення до суду з позовними вимогами щодо визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а матеріали справи, в тому числі і витребувані судом докази не містять будь-якого письмового доказу наявності у позивача права власності чи користування нерухомим майном, а саме ордеру на житлове приміщення та укладеного договору користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду з вимогою про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони порушували його право власності. Зазначає, що [PERSON] є законним власником квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , а також, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично не проживали за вищевказаною адресою, та лише здавали в оренду житлове приміщення, що не належить їм на правах власності чи користування, за участю [PERSON] . Вважає, що наведене спростовує викладені у позовній заяви вимоги, а правова позиція позивача не знайшла свого підтвердження, та зазначає, що орієнтовний розрахунок судових витрат [PERSON] складає 6\~000,00 грн. і буде наданий додатково. Крім того, представником [PERSON] було надано суду заяву про залишення позовної заяви без руху через ненадання позивачем та відсутність в матеріалах справи будь-яких належних та допустимих письмових доказів наявності у позивача прав власності, користування житловим приміщенням, що вказує про неналежного позивача. 17 листопада 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про залишення без руху позовної заяви. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року витребувано у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відомості про те, чи вносились зміни в актовий запис цивільних станів щодо громадянина України [PERSON] , зокрема чи проводилась реєстрація смерті або інші зміни цивільного стану [PERSON] , у разі якщо такі зміни проводились надати повний витяг з актового запису цивільного стану; у Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області витяг з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про місце працевлаштування або джерел отримання доходів та утримання податків щодо громадянина України [PERSON] за період з 01 липня 2019 року по 03 грудня 2021 року; у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. належним чином завірену копію нотаріальної справи з посвідчення договору дарування між дарувальником [PERSON] та обдарованим [PERSON] , серії та номеру: 396, виданого 24 липня 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. 21 грудня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська витребувано у Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради: інформаційну довідку щодо реєстрації місця проживання мешканців комунальної квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , у період часу з 1984 року по 21 грудня 2021 року, із зазначенням дат реєстрації місця проживання, дат та підстав зняття з реєстрації та інформаційну довідку стосовно реєстрації місця проживання або перебування громадянина України [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 серпня 2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Представником позивача адвокатом Полтавець Т.О. було направлено на електронну пошту суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, в якій зазначила про підтримання позивачем в повному обсязі заявлених вимог. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Коломойцем С.В. було надано суду клопотання про розгляд справи без участі сторони, в якому просив розглянути справу та відмовити в позовних вимогах в повному обсязі з врахуванням обґрунтувань наданих [PERSON] , заяви про залишення без розгляду, відзиву та наданої суду постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року по справі №910/12787/17, та з посиланням на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі №916/325/20. Зазначає, що наявні матеріали справи вказують, що позивач зазначаючи на начебто її відношення до особи [PERSON] не підтвердила своє відношення до цієї особи, так і не надала підтвердження будь-яких прав на володіння, користування чи права власності, а відповідач вважає, що позивачем не підтверджено право звернення з позовною заявою до суду, а тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню. Також зазначено, що відповідачем буде надано докази на підтвердження судових витрат у встановлені законодавством строки. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить конверт, що повернувся до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання» (т. 1 а. с. 149), заперечень проти позову суду не представив, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення чи розгляд справи без його участі суду не надавав. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13 травня 2003 року ВАТ «ДМЗ ім. Петровського», виданого 22 січня 2010 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, посвідчено, що 29/100 квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з приміткою на зворотньому боці «дублікат свідоцтва про право власності виданий на підставі розпорядження №257 від 22 січня 2010 року та вірити виправленим номеру квартири з № [NUMBER] на №15, [ADDRESS] , [ADDRESS] та імені « [PERSON] » на « [PERSON] »» (т. 1 а. с. 9, 173). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на житло № [NUMBER] від 22 січня 2010 року, виданий Комунальним підприємством «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] містить відомості про власників: [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожному з яких належить по 29/400 частки вказаної квартири (т. 1 а. с. 10, 174). З наявного в матеріалах договору дарування 29/400 частин квартири від 04 листопада 2016 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №2661 вбачається, що [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві приватної власності 29/400 частин квартири за [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (т. 1 а. с 11). Також судом встановлено, що 30 червня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 58/400 частки квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №2656, та згідно умов договору [PERSON] купив 58/400 частки квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , відповідно до якого право власності [PERSON] на зазначені 58/400 частки квартири було зареєстровано 29 липня 2010 року, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26854498, виданий Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (т. 1 а. с. 12-13). Матеріалами справи підтверджено, що 24 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. та зареєстровано в реєстрі за №396, де відповідно до п. 1.1. договору вбачається, що [PERSON] передає у власність [PERSON] 284/400 часток квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , також у пункті 1.2. договору зазначено, що документами, що підтверджують належність та право особистої приватної власності дарувальника на відчужувану ним частку квартири є: договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О. 26 серпня 1999 року за реєстровим №5486, відповідно до якого право власності за дарувальником зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 26 серпня 1999 року та записано у реєстрову книгу №43 за реєстровим №147. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №175038330 від 24 липня 2019 року право власності набуте за вищевказаним договором було зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а. с 14-16). З наявного в матеріалах справи листа про надання інформації Міністерства юстиції України вбачається, що право на зайняття нотаріальною діяльністю Міссіяж О.А. за №5305, видане Міністерством юстиції України 27 серпня 2004 року, було анульовано наказом Міністерства юстиції України №922/5 від 12 березня 2020 року, відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату №8 від 26 лютого 2020 року на підставі пп. «е» п. 2 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про нотаріат» у зв`язку з неодноразовим порушенням нотаріусом чинного законодавства при вчиненні нотаріальних дій та набранням законної сили рішенням суду про порушення нотаріусом вимог законодавства при вчиненні нотаріальних дій, та з 19 березня 2020 року припинено діяльність приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. на підставі наказу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України №219/7 від 19 березня 2020 року, а документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса на зберігання до Дніпровського обласного державного нотаріального архіву не передано через оскарження у судовому порядку вказаного наказу (т. 1 а. с. 39-44). В матеріалах справи також наявна відповідь державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області №2261/01-21 від 23 грудня 2021 року в якій зазначено про неможливість надати копії договору дарування та документів на підставі яких він посвідчувався приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. 24 липня 2019 року за реєстровим №396, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки на зберігання до державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області архів нотаріальних справ зазначеного приватного нотаріуса не переданий (т. 1 а. с. 252). Разом з тим, відповідно до змісту інформаційної довідки №250049572 від 26 березня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] [PERSON] належить: 29/400 частки вказаної квартири на підставі договору дарування від 04 листопада 2016 року, серія та номер: 2661; 29/400 частки зазначеної квартири на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 січня 2010 року, серія та номер: 257; 58/400 частки вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2010 року, серія та номер: 2656; 284/400 частки зазначеної квартири на підставі договору дарування від 24 липня 2019 року, серія та номер: 396 (т. 1 а. с. 17-19). Тобто, відповідно до відомостей інформаційної довідки [PERSON] є власником 400/400 часток вищевказаної квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Наявною в матеріалах справи відповіддю Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» №107/1202 від 25 травня 2021 року було проінформовано, що згідно з рішенням Дніпропетровської обласної ради №332-14/ХХІІІ від 18 грудня 2000 року «Про надання згоди щодо прийняття житлового фонду та об`єктів соціальної інфраструктури підприємств до спільної власності територіальних громад області» житловий фонд ВАТ «ДМЗ ім. Петровського», в тому числі і буд. [ADDRESS] , було передано підприємством до спільної власності територіальних громад області на баланс ЖКВ УЖКГ облдержадміністрації, у зв`язку з чим орган приватизації ліквідований, а документи з питань приватизації вищевказаного житлового фонду на архівне зберігання до ПрАТ «ДМЗ» не передавались, у зв`язку з чим товариство не має змоги надати копії документів (т. 1 а. с. 78). Окрім того, з відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-1824 від 26 квітня 2021 року вбачається, що будинок [ADDRESS] було прийнято до комунальної власності згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради №3945 від 18 грудня 2003 року, а за архівними даними приватизаційних справ департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (т. 1 а. с. 82). Отже, відповідно до наданої на виконання ухвали суду відповіді №3/12-2980 від 07 липня 2021 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повідомив, що будинок [ADDRESS] прийнято до комунальної власності згідно з рішенням виконавчого комітету міської ради №3945 від 18 грудня 2003 року та за архівними даними приватизаційних справ департаменту відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (т. 1 а. с. 146). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості про оспорювання Дніпровською міською радою права власності відповідача на вищевказану квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Однак, судом також встановлено, що згідно до відомостей Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, наявних у відповіді №6/5-87 від 17 січня 2022 року, відповідно до картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, наявні відомості про реєстрацію на теперішній час за адресою: [ADDRESS] . 17, 18, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої з 28 грудня 1989 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої з 10 жовтня 1991 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої по формі А матері з 20 квітня 2010 року, по власній картці з 14 травня 2018 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 14 вересня 1999 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 14 вересня 1999 року (т. 2 а. с. 1,2). Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року зі справи №912/1856/16, від 14 травня 2019 року зі справи № 910/11511/18. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203\~ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. За змістом частини першої та другої ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно з п. 5 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. ст. 215 та 216\~ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом п. 26 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» учасниками справ про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Заінтересованою особою, який не є стороною оспорюваного договору є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють кілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Разом з тим у контексті недійсності правочинів таке поняття застосовується і в інших статтях. Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17 дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Також Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №908/794/19 зробив висновок, що у такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 недійсність договору, як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. При цьому суд зазначає, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У вказаному випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203\~ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717\~ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 зробив правовий висновок, що «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити,\~із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Враховуючи все вищезазначене, позивач не є стороною оскаржуваного договору дарування, а також нею не надано суду належних та допустимих доказів порушення її майнових прав та інтересів, що слугували б підставою для визначення її як заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину. Крім того, позивачем не підтверджено та не надано належних і допустимих доказів і належного обґрунтування джерела походження у неї права користування чи володіння квартирою [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , тому за таких обставин визнання недійсним оспорюваного договору дарування ніяким чином не вплине на права позивача та не допоможе здійснити дії по відновленню прав позивача. Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження позову, а також того, що спірний правочин, який є предметом судового розгляду будь-яким чином порушив права позивача. Отже, ані позивачем, ані його представником не доведено належним чином беззаперечні підстави для визнання недійсним договору дарування. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі № 303/6366/17 вказано, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем права (інтересу), а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Так, звертаючись з позовом про визнання недійсним договору дарування та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме 284/400 частки квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , що належить відповідачу на праві приватної власності, позивач належним чином не обґрунтовує яке саме право позивача порушено відповідачем, а також якими доказами таке порушення підтверджується. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову сам по собі не сприяє ефективному відновленню прав позивача, так як суду позивачем не було доведено належним чином наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, а скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, належного відповідачу, за позовом особи, право власності чи користування якої щодо цього нерухомого майно доказами не підтверджено, не дозволяє вирішити спір між цими особами. Відтак, суд вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тому зважаючи на принцип змагальності та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог та належних їх обґрунтувань, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed