Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

У жовтні 2021 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд здійснити поділ сумісного майна подружжя, а саме: - визнати спільною сумісною власністю двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,00 кв.м. та транспортного засобу марки CHERY A15 AMULET, реєстраційний номер [NUMBER] ; - розділити майно сторін, визнавши за позивачкою та відповідачем право власності по 1/2 частині на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,00 кв.м. та транспортного засобу марки CHERY A15 AMULET, реєстраційний номер [NUMBER] . Позов обґрунтовано тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1996 по 2020 роки. Проте заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №185/8776/19 від 18 травня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу сторони набули право власності на таке майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,00 кв.м. та транспортний засіб марки CHERY A15 AMULET, реєстраційний номер [NUMBER] . У зв`язку із тим, що відповідач чинить перешкоди позивачці у користування вказаним майном, остання змушена була звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 19 листопада 2021 року провадження у справі було відкрито, постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач подав відзив на позов, в якому частково визнав позовні вимоги, а саме вимоги в частині поділу транспортного засобу. В іншій частині він та його представник категорично заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за кошти позивача у 2002 році із особистих коштів останнього, отриманих в результаті продажу іншого майна, що належало відповідачу на праві особистої приватної власності і грошових коштів, які повернули останньому в якості особистого боргу. Тому відповідач заперечував проти визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін, оскільки вважає її своє особистою власністю. Представник позивача в судовому засіданні наполягала на задоволенні позову з підстав зазначених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення. позову з підстав зазначених у відзиві. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони з 1996 по 2020 роки перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №185/8776/19 від 18 травня 2020 року було розірвано. Вказане підтверджується копією зазначеного рішення суду та не оспорюється сторонами. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно копії договору купівлі-продажу від 30 липня 2002 року, відповідач як покупець придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,00 кв.м. Відповідно копії свідоцтва про реєстрацію, транспортний засіб марки CHERY A15 AMULET, реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску був зареєстрований за відповідачем 31 жовтня 2007 року. Згідно зі ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю (далі- КпШС) (у редакції, чинній станом на 29.11.2000 року), Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в чинних статтях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом було вже встановлено, що спірне майно, а саме двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 44,00 кв.м. та транспортний засіб марки CHERY A15 AMULET, реєстраційний номер [NUMBER] , було придбано за часів перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача у відзиві на той факт, що спірна квартира була придбана за кошти позивача у 2002 році із особистих коштів останнього в результаті продажу іншого майна, що належало відповідачу на праві особистої приватної власності і грошових коштів, які йому повернули в якості особистого боргу не є доведеним у судовому порядку належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Беручи до уваги те, що відповідачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів на підтвердження наведених ним обставин у справі, а ймовірні свідчення свідків не є у даному випадку допустимими доказами, звертаючи увагу на те, що відповідач не скористався своїм правом допиту позивачки в якості свідка у судовому засіданні у порядку ст.93 ЦПК України, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог повністю, оскільки відповідачем не було доведено факту придбання квартири за особисті кошти. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1253,00 грн (60600,00 грн (оціночна вартість транспортного засобу) + 190000,00 (оціночна вартість квартири) = 250600,00 грн. Позивачка просила визнати за нею половину майна, отже, 250600,00 грн / 2 = 125300,00 грн. Ціна позову визначається відповідно до ст.5 Закону України "Про судовий збір" як 1% від ціни позову, отже, 125300,00 грн * 1% = 1253,00 грн).

Outcome: approved