Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. У позовній заяві позивач посилається на те, що 23.10.2004 між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 626. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.02.2009, виданим в Угорщині. Зазначає, що протягом останніх п`яти років відносини між нею та відповідачем погіршилися. Подружнє життя у них не склалося, оскільки вони люди різних характерів та поглядів на життя, втратили повагу та порозуміння один до одного, фактично перестали бути родиною. З січня 2019 року вона з сином, який знаходиться на її утриманні, переїхали проживати окремо від відповідача, а саме в квартиру її матері, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якій вона з сином проживає і зареєстрована до сьогоднішнього дня, що стверджується довідкою про місце реєстрації та проживання № 400/21 від 31.08.2021, виданою ТзОВ «Хаус Менеджмент Групп». Звертає увагу на те, що хоча її мати і є власником та зареєстрована у вказаній квартирі, однак там не проживає, що підтверджується актом про фактичне місце проживання від 30.08.2021. Позивач наголошує, що їх намагання зберегти сім`ю не принесли результатів. Вони вже тривалий час не підтримують жодних сімейних стосунків, а тому шлюб існує лише формально. Переконана, що з вищевказаних підстав примирення з відповідачем є неможливим і подальше перебування в шлюбі з ним суперечитиме її інтересам та інтересам її сина, що має істотне значення, а тому вважає за необхідне на підставі ст. 112 СК України просити суд ухвалити рішення про розірвання шлюбу. У зв`язку з цим строк для примирення просить суд не надавати. Вказує, що відповідач є батьком малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею та повністю знаходиться на її утриманні, добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв`язку з чим вона змушена звернутися в суд з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Як їй відомо, відповідач отримує нерегулярний і мінливий дохід, а тому вважає, що встановлення аліментів у твердій грошовій сумі є найбільш доцільним. Розмір аліментів на утримання малолітньої дитини просить визначити в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, звертає увагу на те, що відповідач не має іншої родини та інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, а також не має на утриманні інших осіб. На підставі наведеного, позивач просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, в розмірі 4000 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.09.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою. Постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, при цьому подала до суду заяву, згідно з якою просить розглянути справу без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судових повісток про виклик до суду рекомендованими поштовими відправленнями та через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки не повідомлено, відзив на позов не подано, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За приписами ч. 1\~ст. 281 ЦПК України\~про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України\~на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 23.10.2004 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції Закарпатської області за актовим записом № 626, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 23.10.2004. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.02.2009, виданим в Угорщині. Згідно зі ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Релігійний обряд шлюбу не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя, крім випадків, коли релігійний обряд шлюбу відбувся до створення або відновлення органів державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24, ст. 25 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі, жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України під час розгляду справи про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружнє життя між сторонами не склалося та між ними втрачено почуття любові. Про це свідчать ті обставини, що вони сімейних стосунків не підтримують та разом не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Підстав для надання сторонам строку для примирення суд не знайшов. Враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а тому на підставі ст. 105 СК України шлюб слід розірвати. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Положенням ч. 1 ст. 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано ст. 184 СК України. Як встановлено судом, спільна неповнолітня дитина сторін проживає з позивачем, перебуває на її утриманні та потребує матеріального забезпечення. Матеріалами справи не встановлено та не підтверджено, що відповідач на час розгляду справи офіційно працює та отримує постійний (сталий) дохід не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за неповнолітнім сином, вік дитини, матеріальне становище платника аліментів (відповідача), який є особою працездатного віку, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у нього аліментних зобов`язань та інших утриманців, а також вимоги норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, суд приходить до висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на їх спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн. щомісячно і до досягнення ним повноліття. Беручи до уваги, що згідно зі\~ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2618 гривень, з 1 липня 2744 гривні, з 1 грудня 2833 гривні, така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину хоча б найнеобхіднішим. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. Таким чином, з огляду на вищенаведені обставини суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення повністю. При цьому, оскільки позов із вимогами про стягнення аліментів пред`явлений 13.09.2021, то в силу вимог ч. 1 ст. 191 СК України аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. за вимогу про розірвання шлюбу. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, то такий слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved