Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

Позивач 01.09.2022 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Позов аргументує тим, що вона є власником цього будинку. Разом з нею у вказаному будинку зареєстровані колишній чоловік [PERSON] - відповідач по справі, та їх діти [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] , 2012 року народження. З відповідачем шлюб зареєстровано 04.03.2006, та розірвано 03.07.2009. Право власності на будинок зареєстровано за нею до укладення шлюбу з відповідачем, а саме 24.01.2006. Відповідач зареєстрований у будинку з 13.01.2007, але з 2020 року в будинку він не проживає, відтоді як забрав свої речі і перевіз до своїх батьків в с. Козацьке Бобровицького району. Перешкод у користуванні житлом вона відповідачу не чинила. Письмових чи усних домовленостей щодо користування будинком не мають. [PERSON] добровільно знятися з реєстрації місця проживання з її будинку відмовляється. Ухвалою від 12.09.2022 провадження у справі відкрито, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі та підтримку позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву чи заяв про відкладення розгляду справи не подав, причини неявки в судове засідання не повідомив, тому суд відповідно до ст.280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що позивач проти такого вирішення справи заперечень не подав. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.12.2005, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.01.2006 (а.с. 15). Сторони перебували у шлюбі з 04.03.2006 по 03.07.2009, про що свідчать свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , та про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 10 - 11). Згідно інформації Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області №02-27/953 від 12.09.2022 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Згідно інформації Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області №15-11/511 від 23.08.2022 у будинку також зареєстровані його власник - [PERSON] та сини [PERSON] , 2006 року народження, [PERSON] , 2012 року народження (а.с. 13). За даними паспорту громадянина України відповідача за вказаною адресою місце проживання [PERSON] зареєстровано 13.01.2007 (а.с. 8). Відповідач [PERSON] з 2020 року не мешкає у вказаному будинку, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 24.08.2022 №48 Ніжинського старостинського округу №3 Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (а.с.12). Доказів наявності перешкод для проживання відповідача у вказаному будинку матеріали справи не містять. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України). Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно 1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Приписами частини першої ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення. За змістом норм статей 64, 156 ЖК Української РСР, статті 405 ЦК України право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в силу положень частини другої статті 64 ЖК Української РСР, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, статті 3 СК України не є членом сім`ї власника житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] , оскільки не проживає разом із нею у цьому житловому будинку, не веде спільного господарства, не перебуває з нею у шлюбі. Водночас суд звертає увагу на те, що позивач набула право власності на житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.12.2005, відповідач зареєстрований в указаному будинку, але не проживаює у ньому з 2020 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. Суд вважає, що відсутність родинного споріднення та сімейних відносин між позивачем і відповідачем, а також фактична відсутність відповідача у будинку з 2020 року, що свідчить про фактичну втрату ним інтересу до вказаного житла, в сукупності є істотною обставиною, яка дає суду підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Обставин для відмови у задоволенні позову та таких, які б свідчили про наявність достатніх підстав для обмеження [PERSON] , як власника, на мирне володіння її майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved