Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.01.2018 року і до досягнення дитиною повноліття; коштів в розмірі 48 011,60 грн., що становлять половину витрат, які пов`язані з навчанням та лікуванням неповнолітньої дитини за період з 01.04.2021 року й по зараз. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 2 вересня 2021 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/17813/21 за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено у справі судове засідання. 31 січня 2022 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказував, що на дату подачі позовної заяви до суду дочка [PERSON] , [INFO] , достигла повноліття, а позивач не наводить особливих обставин в розумінні положень ст. 191 СК України, які б свідчили про необхідність стягнення з відповідача аліментів за минулий час оскільки ним не подано суду доказів, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати.. Відповідач також вважає, що стягнення з нього грошових коштів в розмірі 48011,60 грн. не обґрунтовані позивачем, оскільки подані позивачем квитанції на придбання одягу та інших предметів неможливо ідентифікувати, а щодо витрат на участь дитини у танцювальних конкурсах позивач не надала квитанцій на підтвердження. Згідно з позицією відповідача не можуть вважатися додатковими витратами в силу положень ст. 185 СК України і витрати, понесені позивачем на відвідування приватних медичних закладів та оплату медичних послуг, наданих приватними медичними закладами, оскільки аналогічні послуги могли бути надані дитині безкоштовно відповідними державними чи комунальними медичними закладами. На думку відповідача витрати, зазначені позивачем, є поточними витратами на утримання дитини, входять до складу аліментів, призначених до щомісячного стягнення, і не належать до додаткових витрат в розумінні ст. 185 СК України. Крім цього, відповідач посилається на те, що позивач не обґрунтувала заявлені витрати на професійну правничу допомогу враховуючи фактичний об`єм виконаної роботи та її незначну складність. 22 червня 2022 року позивач подала відповідь на відзив, в якому виклала свої заперечення проти доводів відповідача, а 28 червня 2022 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1999 року. Від шлюбу у сторін [INFO] народилася дитина - [PERSON] . 5 жовтня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано. Звертаючись з позовом у справі, позивач зазначає, що все утримання дитини, яка проживає разом з нею, вона здійснювала особисто, відповідач відмовляється надавати допомогу на утримання дитини, а звернення позивача з цього питання відповідач ігнорує. Тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частин всіх видів його заробітку (доходів) починаючи з 1 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того позивач зазначає, що нею були понесені додаткові витрати на дитину, половину яких позивач просить стягнути з відповідача. Щодо стягнення аліментів за минулий час Як передбачено ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1, 3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч. 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до поштової накладної позовна заява подана до суду 31 серпня 2021 року. Відповідно до копії свідоцтва про народження, яка наявна в матеріалах справи, [PERSON] народилася [INFO] . На підтвердження вжиття заходів щодо отримання з відповідача аліментів позивач надала лист-вимогу, датований 28 березня 2018 року, повторний лист-вимогу від 25 липня 2019 року та описи вкладення у цінні листи з відбитками штемпеля поштового відділення. Зі змісту цих листів та описів вкладення слідує, що вони адресовані [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Суд відхиляє як неналежні ці докази позивача, оскільки м. Макїївка Донецької області у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України є окупованою територією та належить до переліку населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та ПАТ «Укрпошта» не здійснює пересилання пошти. Крім того позивач на підтвердження направлення вказаних листів не надала фіскальний чек про їх направлення, а матеріли справи не містять доказів отримання відповідачем цих письмових вимог. Отже, суд вважає, що позивачем не доведено вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення останнього від їх сплати, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо додаткових витрат Як визначено ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Аналіз наведених норм закону вказує на те, що базові постійні потреби дитини покриваються за рахунок аліментів. Проте, в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку або хронічну хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, слід враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. З урахуванням положень ст. 141 СК України, якою передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, кожен із батьків зобов`язаний приймати участь у додаткових витратах на дитину і вони мають рівні обов`язки щодо несення таких витрат. Як свідчить зміст позовної заяви, до додаткових витрат, половину суми яких позивач просить сягнути з відповідача, нею віднесено витрати на лікування (стоматологію), на придбання одягу, взуття, ліків, телефону, планшету, а також витрати, пов`язані з танцями та навчанням. Щодо витрат позивача на придбання одягу (товарів, ліків), телефону, планшету, на підтвердження чого позивачем надані копії фіскальних чеків, суд, оцінивши номенклатуру придбаних товарів, дійшов висновку, що вони не відносяться до додаткових витрат, викликаних особливими потребами, а є витратами, пов`язаними із звичайним способом життя. Так, позивачем не надано відповідних рецептів, призначень лікаря, якими б підтверджувалася необхідність витрат на придбання таких саме ліків (товарів). Позивачем не зазначено і матеріали справи не містять відомостей про те, яку саме танцювальну студію відвідує дитина, з якого періоду та не вказано розмір витрат на відвідування таких занять чи інших витрат, пов`язаних з зайняттям дитиною танцями. Не містить таких відомостей і наданий позивачем розрахунок, а з доданих до позовної заяви фіскальних та товарних чеків суд позбавлений можливості встановити належність тих чи інших витрат до витрат, пов`язаних з танцями. Суд також вважає, що позивачем не доведено, що витрати, пов`язані з придбанням ноутбука та телефону відносяться до додаткових витрат, які зумовлені хворобою чи розвитком якихось здібностей дитини. На підтвердження понесення витрат на навчання позивач надала чек платіжного терміналу від 31 серпня 2020 року на суму 9250,00 грн., який підтверджує «оплату за навчання згідно договору ІД20-236ПД за семестр 1. ПІБ [PERSON] ». Водночас до позовної заяви та під час розгляду справи позивач не надала документів, що стали підставою для здійснення цієї оплати, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити природу цих витрат та їх належність до додаткових витрат у розумінні сімейного законодавства. Крім цього, суд враховує, що у постанові від 17 січня 2019 року у справі № 720/1119/17, залишаючи без змін судові рішення про відмову у стягненні додаткових витрат на дитину, Верховний Суд зазначив, що вартість поїздки та відпочинку на морі, придбаних медикаментів першої необхідності і харчування не є особливими обставинами, які потребують додаткових витрат з боку іншого з батьків. У постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19, зазначено, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже, такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні ст.185 СК України. Отже, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо понесених позивачем витрат на лікування. Перш за все, вирішуючи спір, суд враховує, що з дотриманням рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 7 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Як зазначає позивач, дитина відвідує лікаря стоматолога в приватному підприємстві «ДВ-Дент». Суд вважає, що понесені позивачем витрати за надання стоматологічних послуг, відносяться до додаткових витрат, оскільки як вбачається з найменування послуг вони зумовлені необхідністю корекції щелеп дитини та підтримання здорового стану зубів під час виконання цієї процедури з метою задоволення естетичних потреб дитини, що на думку суду є тими особливими обставинами, наявність яких пов`язана з можливістю стягнення додаткових витрат При визначенні розміру таких витрат, суд виходить з того, що позивачем належними, допустимими та достовірними доказами, а саме: квитанцією від 3 жовтня 2018 року № 224, квитанцією від 2 листопада 2018 року № 289, квитанцією від 3 листопада 2018 року № 295, квитанцією від 7 листопада 2018 року № 305, квитанцією від 12 грудня 2018 року № 321, квитанцією від 4 січня 2019 року № 10, квитанцією від 13 березня 2019 року № 281, квитанцією від 21 січня 2019 року № 75, квитанцією від 9 січня 2019 року № 25, квитанцією від 13 лютого 2019 року № 128, квитанцією від 8 травня.2019 року № 401, квитанцією від 23 липня 2019 року № 513, квитанцією від 12 червня 2019 року № 497, квитанцією від 1 липня 2020 року № 29, квитанцією від 18 серпня 2020 року № 37, квитанцією від 11 вересня 2019 року № 611, квитанцією від 15 жовтня 2018 року № 650, квитанцією від 20 листопада 2019 року № 683, квитанцією від 25 грудня 2019 року № 700, квитанцією від 19 лютого 2020 року № 10, підтверджується понесення позивачем витрат, пов`язаних з відвідуванням дитиною лікаря стоматолога на загальну суму 24 600 грн. За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача додаткових витрат у сумі 12 300 грн. (24600 грн./2), що становить половину від загальної суми понесених позивачем витрат. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем до суду надано договір про надання правової допомоги № 01/27-10/20 від 27 жовтня 2020 року, укладений між Адвокатським бюро «Козій Дар`ї» та [PERSON] , ордер на надання правової допомоги. Згідно положень ч.ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідач у поданому відзиві заявив клопотання про зменшення судових витрат. Як свідчить зміст договору про надання правової допомоги, його сторони домовилися, що вартість правової допомоги, що надається Адвокатським бюро щодо підготовки, оформлення та відправлення до суду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину становить 11200 гривень (п. 4.1.1. договору). Таким самий розмір заявлено позивачем і в попередньому розрахунку суми судових витрат. З урахуванням поданих адвокатом процесуальних документів у справі, її участі у судових засіданнях та погодження сторонами фіксованої суми гонорару у договорі суд не вбачає підстав стверджувати про явну неспівмірність витрат на правничу допомогу. Вирішуючи питання про судові витрати, суд на підставі ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, вважає, що з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 116,31 грн. (908/2*12300/48011,6) та на користь позивача витрати на правову допомогу у сумі 1434,65 грн. (11200/2*12300/48011,6), які розраховані судом виходячи з кількості вимог (2), відмови повністю у задоволенні однієї вимоги та часткового задоволення іншої майнової вимоги.

Outcome: partial