Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою в обґрунтування якої зазначив, що він працює в Міжгірській дитячій музичній школі (далі Міжгірська ДМШ) на посаді викладача по класу гітара з 15 серпня 2017 року. У червні 2022 року керівник Міжгірської ДМШ, йому разом з іншими працівниками повідомила, що у зв`язку з воєнним станом введеним в Україні їм необхідно подати заяви про надання безстрокової відпустки без збереження заробітної плати до закінчення періоду воєнного стану. Необхідність подачі такої заяви відповідачем обґрунтовувалась вказівками керівництва, проблемами з фінансуванням музичної школи, тимчасовістю цих заходів, тощо. Окремо наголошувалось на тому, що це стосується всіх без винятку працівників і, що аналогічні заходи проводяться також і по інших установах та організаціях. Усвідомлюючи, що така вимога не узгоджується з положеннями трудового законодавства України позивач відмовився подавати заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, хоча майже всі працівники музичної шкоди погодились такі написати і протягом всього канікулярного літнього періоду перебували у відпустці без збереження за ними заробітної плати. Вказує, що за відсутності його заяви про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, відповідачем 14 червня 2022 рок було видано наказ №27-к, яким призупинено дію трудового договору з ним починаючи з 14 червня 2022 року до закінчення воєнного стану, який, вважаючи протиправним, посилаючись на положення діючого законодавства, позивач просив визнати протиправним та скасувати, а також стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.06.2022 по 12.10.2022 включно, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6\~000,00 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн. Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 21-22). Під час судового розгляду позивач та його представник адвокат Кривка П. П. підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві. Представник Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконкому Міжгірської селищної ради адвокат Микулін М. М. вважав позов безпідставним та просив відмовити у задоволенні заявлених у ньому вимог. Міжгірською дитячою музичною школою явку представника в судове засідання не забезпечено. При цьому, відповідачем своєчасно отримано копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками й у визначений судом строк до суду не надходив відзив на позовну заяву, зміст якого б обумовлював обов`язкову участь представника відповідача. З огляду на вказане, суд, виходячи із такої засади цивільного судочинства як розумність строків розгляду справи та з урахуванням значення справи для позивача, вважав можливим провести розгляд справи за вищевказаної явки учасників. Заслухавши доводи учасників цивільного процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4\~ЦПК України). Статтею 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина 3). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12\~ЦПК України). За змістом частин першої та шостої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 77 та частиною другою статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON] працює в Міжгірській ДМШ на посаді викладача по класу гітара з 15 серпня 2017 року, про що свідчить копія наказу про його прийняття на вказану посаду №44-к від 14.08.2017 (а.с. 12). На підставі наказу в.о. директора Міжгірської ДМШ від 14.06.2022 №27-к призупинено дію трудового договору з [PERSON] , викладачем, з 14.06.2022 до закінчення воєнного стану (а.с. 13). Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), серед іншого визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України від 24.04.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 15.03.2022 Верховною Радою України прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року. Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону №2136-ІХ на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. З огляду на вищевикладене, положення Закону №2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону №2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Частиною 1 статті 13 Закону №2136-ІХ, в редакції чинній на час видання наказу №26-к від 14.06.2022, визначено, що призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Таким чином, Закон №2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин. Разом з тим, як вбачається з аналізу частини 1 статті 13 Закону, таке право роботодавця не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її. Міністерство економіки України розмістило на сайті міністерства та в листі від 09.05.2022 №4712-06/22838-09 коментар до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ, зокрема і коментар до статі 13 вказаного Закону. При цьому вважають, що у зв`язку з призупиненням дії трудового договору працівник звільняється від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, а роботодавець звільняється від обов`язку забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а також виконання інших обов`язків, передбачених трудовим договором. Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, врахувавши встановлені судом обставини, суд зауважує, що Міжгірською ДМШ не доведено належними та допустимими доказами законність та обґрунтованість оскаржуваного наказу. Зокрема не доведено, що на час його видання, існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її. За вищенаведеного, позов у цій частині підлягає задоволенню. При вирішення питання обґрунтованості позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України №2136-ІХ від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки. У випадку, якщо наказ буде визнаний незаконним та скасованим, то це на думку суду створить ситуацію, яка як для роботодавця так і для працівника, буде фактичним вимушеним прогулом, викликаним противними діями роботодавця. Тому у даному випадку, суд,

Outcome: approved