Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати удаваним правочин - договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 20 липня 2017 року [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , від імені якого діяла на підставі довіреності посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косаревою Т.В. від 20 липня 2017 року [PERSON] , реєстраційний номер платника податків [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Гамаль І.М. та визнати договір недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 20 липня 2017 року був укладений договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру. Дарувальником був син позивачки - [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За цим договором дарувальник передав обдарованому безоплатно Ѕ частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Вищевказана квартира має такий опис: кількість кімнат 3, загальна площа 49,3 кв.м, житлова площа 32,2 кв.м. Ѕ частка у праві спільної часткової власності на квартиру належить дарувальнику на підставі архівної довідки копії договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній біржі «Українська біржа «Десятинна» 28 лютого 1995 року. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 116758180000, номер запису про право власності 21403589. На даний час згідно довідки БТІ м. Києва позивачу належить 1/6 частина квартири за вказаною адресою. У договорі дарування [PERSON] , як дарувальником, було стверджено зазначено, що треті особи не мають право на квартиру та внаслідок відчуження майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, що порушує права позивача, оскільки в договорі не зазначено, яка ж конкретно частка в натурі була подарована. Крім того, виділу в натурі не було, як і не було визначено порядку користування житловим приміщенням. Позивач стверджує, що її син приховав від неї договір дарування, чим порушив її права, як співвласника квартири. Його метою було отримати якісь кошти за цю квартиру, але відповідно до закону при укладенні договору купівлі-продажу позивач повинна була бути повідомлена про те, що продається частка у спільній частковій власності. Крім того, як зазначає позивач, на момент укладення договору дарування у квартирі був зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] , який був неповнолітнім, тобто були порушені і його права. 17 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, з призначенням справи до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. 29 червня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про повернення заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 08 серпня 2022 року (вх.№24978) представник відповідача [PERSON] - адвокат Єгоров О.Ф. через канцелярію суду подав заяву про застосування позовної давності. 08 серпня 2022 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було долучено до матеріалів цивільної справи надані позивачем докази: копію витягу з розпорядження Дніпровської у місті Києві державної адміністрації від 27.05.2010 року №224 «Про призначення опіки та піклування над малолітніми і неповнолітніми дітьми»; копію повідомлення Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва від 27.11.2013 року №64-8774 «Про постановку на контроль квартир»; копію довіреності від 29.01.2020 року, виданої [PERSON] на ім`я [PERSON] щодо права зареєструвати право власності та подарувати [PERSON] всю належну йому частину квартири [ADDRESS] ; копію договору від 21.07.2017 року про надання завдатку, укладеного між [PERSON] , як «покупцем», та [PERSON] , як «продавцем»; копію посвідчення добровольця територіальної оборони на ім`я [PERSON] ; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та примірник проекту мирової угоди від 30.05.2022 року. Інших заяв по суті справи не надходило. У відповідності до ст.ст.174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач [PERSON] не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача [PERSON] про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що суд вчиняв всі передбачені ЦПК України дії по належному повідомленню відповідача [PERSON] , проте такий до суду так і не з`явився, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON] . Виходячи з положень ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила суду, що 28.02.1995 року вона купила квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєструвала в рівних долях на себе та свого малолітнього на той час сина - відповідача [PERSON] . Крім того, вона є матір`ю дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2010 року позивачка була позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.05.2010 року №224 опікуном над малолітніми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] було призначено матір позивачки - [PERSON] . Цим же розпорядженням на опікуна [PERSON] було покладено обов`язок збереження житла підопічних [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Попереджено опікуна про неприпустимість здійснення будь-яких правочинів стосовно житла за вказаними без дозволу органу та піклування до досягнення дітьми повноліття. Наскільки їй відомо, її син [PERSON] був одружений з громадянкою [PERSON] . 20.07.2017 року відповідач [PERSON] видав на ім`я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Косарєвою Т.В., за реєстровим №1303, діяти від його імені та в його інтересах. Того ж дня, тобто 20.07.2017 року між відповідачем [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Косарєвою Т.В. 20.07.2017 року за реєстровим №1303, діє громадянка України [PERSON] , та відповідачем громадянином України [PERSON] , було укладено договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . 21.07.2017 року між відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання завдатку, відповідно до якого [PERSON] , як покупець, передав [PERSON] , як продавцю, грошові кошти у сумі 7500 грн. в якості завдатку з метою забезпечення укладення у майбутньому договору купівлі-продажу житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Сторони узгодили, що обумовлена вартість зазначеної квартири за договором купівлі-продажу становить 9500 доларів США. Сторони узгодили, що Договір купівлі-продажу буде укладено 15.07.2017 року включно. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що насправді був укладений договір купівлі-продажу квартири, який був прихований відповідачами, а не договір дарування. Відповідачі приховали договір купівлі-продажу договором дарування, оскільки були обізнані про те, що у разі продажу відповідачем [PERSON] своєї частки в квартирі, позивач, як співвласник, мала переважне право перед іншими особами на її купівлю за оголошеною ціною для продажу. Саме тому відповідач [PERSON] не уклав договір купівлі-продажу, а натомість від його імені, діючи на підставі довіреності, [PERSON] , уклала договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . Де перебуває на даний час відповідач [PERSON] їй невідомо. Вона намагалась це з`ясувати у громадянки [PERSON] , але остання повідомила, що жодних стосунків давно вже з ним не має. На даний час новий співвласник квартири створює їй усілякі перешкоди у користуванні її часткою квартири, приводить сторонніх людей та її присутності пропонує до продажу дві кімнати у спірній квартирі, що значно перебільшує його частку, погрожує тим, що все одно він її «викине» з квартири, пропонував навіть укласти мирову угоду про відмову позивачки від позовних вимог, примірник якої привозив їй на підпис представник відповідача [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Єгоров О.Ф. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати позовну давність до спірних відносин, оскільки оспорюваний правочин - договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру був укладений між відповідачами 20.07.2017 року, що перевищує строк загальної позовної давності у три роки, встановлений у ст.257 ЦПК України. Таким чином, вислухавши учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа» Десятинна» 28 лютого 1995 року, за реєстраційним номером 1/1238-1255, та зареєстрованого у Комунальному підприємстві Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» за №4476 05 квітня 1995 року, належала Ѕ частка у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . (а.с.8) Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації КВ-2016 №29984 від 02.08.2016 року, наданої на запит [PERSON] , 2\\3 частини кв. [ADDRESS] , на праві власності зареєстрована за [PERSON] - 1/6 частина, [PERSON] - Ѕ частина на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа» Десятинна» 28 лютого 1995 року, за реєстраційним номером 1/1238-1255, дублікат якого видано Товарною біржею «Українська біржа Десятинна» 16.07.2001 року, №Б\\61. (а.с.12) Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2010 року позивачка була позбавлена батьківських прав відносно своїх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 27.05.2010 року №224 опікуном над малолітніми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] було призначено матір позивачки - [PERSON] . Цим же розпорядженням на опікуна [PERSON] було покладено обов`язок збереження житла підопічних [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Попереджено опікуна про неприпустимість здійснення будь-яких правочинів стосовно житла за вказаними без дозволу органу та піклування до досягнення дітьми повноліття. Правові наслідки позбавлення батьківських прав містяться у положеннях ч. 1 ст.166 Сімейного кодексу України, зокрема, о соба, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Згідно вимог ст.55 ЦК України, о піка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Статтею 67 ЦК України визначають права та обов`язки опікуна, серед яких є такі обов`язки опікуна, як дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням, а також вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного. Отже, таким чином, саме на опікуна [PERSON] було покладено обов`язок збереження житла підопічних [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , неповнолітнього [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . 20 липня 2017 року між дарувальником: громадянином України [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косарєвою Т.В. від 20 липня 2017 року за реєстровим №1303, діє громадянка України [PERSON] , реєстраційний номер платника податків [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з однієї сторони та обдаровуваним: громадянином України [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , проживає за адресою: [ADDRESS] , з іншої сторони, укладено договір дарування Ѕ частки у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . (а.с.7). Відповідно до вимог ст. 316 ЦПК України, під поняттям права власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ч. 1, ч.2, ч. 3, ч. 6, ч. 7 ст.319 ЦК України, в ласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 321 ЦК України, п раво власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За приписами ч. 1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 361 ЦК України, с піввласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. За правилами ч. 2ст. 363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України). Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Подібні за змістом висновки містяться й у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі № 369/11750/15-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 711/2892/19-ц, від 13 лютого 2020 року в справі № 761/12145/17 та від 23 січня 2019 року в справі № 522/14890/16-ц. Обґрунтовуючи удаваність оспорюваного договору дарування, позивачка посилається на те, що насправді сторони приховали укладення договору купівлі-продажу для того, щоб позбавити її, як співвласницю квартири, переважного право перед іншими особами на її купівлю за оголошеною ціною для продажу. 21.07.2017 року між відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання завдатку, відповідно до якого [PERSON] , як покупець, передав [PERSON] , як продавцю, грошові кошти у сумі 7500 грн. в якості завдатку з метою забезпечення укладення у майбутньому договору купівлі-продажу житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Сторони узгодили, що обумовлена вартість зазначеної квартири за договором купівлі-продажу становить 9500 доларів США. Сторони узгодили, що Договір купівлі-продажу буде укладено 15.07.2017 року включно. За загальними правилами ст.202 ЦК України, п равочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Поняття завдатку встановлено у ст.570 ЦК України, відповідно до якої завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком встановлені у ст.571 ЦК України, зокрема, я кщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Згідно вимог 635 ЦК України, п опереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно ч. 3 ст.635 ЦК України, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно ч. 1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed