Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача [PERSON] звернулась до Галицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Судом залучено до участі у справі орган місцевого самоврядування, діяльність якого спрямована на захист прав дитини - Службу у справах дітей Бурштинської міської ради. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . В квартирі проживає та здійснено реєстрацію місця проживання її сина - [PERSON] . Також в квартирі зареєстроване місце проживання відповідачів - її колишньої невістки - [PERSON] та внуків - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак такі, з часу розірвання шлюбу з сином, а саме з серпня 2016 року у квартирі не проживають. Вважає, що в силу статті 405 ЦК України, відповідачі втратили право користування згаданою квартирою. В судове засідання позивач, її представник - адвокат Раврик І.Д. не з`явились. Представником скеровано заяву про розгляд справи у позивачки та його відсутності. Відповідач [PERSON] , яка одночасно є законним представником неповнолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] , її представник - адвокат Шевчук Н.М. в судове засідання не з`явились. Представником подано заяву про розгляд справи у її та довірителя відсутності. Просила відмовити в задоволенні позову. Органом місцевого самоврядування, діяльність якого спрямована на захист прав дитини: Службою у справах дітей Бурштинської міської ради скеровано висновок в частині позовних вимог до неповнолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Службою висловлено позицію за недоцільне визнавати неповнолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування належною позивачці квартирою. В судове засідання Служба у справах дітей Бурштинської міської ради, будучи належно повідомлена про час та місце розгляду справи представника не скерувала. 2.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Позивач [PERSON] а також [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). В квартирі, за адресою: [ADDRESS] здійснено реєстрацію місця проживання [PERSON] , а також відповідачів, колишніх [PERSON] дружини - [PERSON] та дітей. - [PERSON] [INFO] та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 61). Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Залишено проживати неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю (а.с. 9). Проведеним 12 вересня 2018 року комісією Бурштинської міської ради обстеженням встановлено не проживання на час обстеження у квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідачів (а.с. 10). Проведеним 02 вересня 2018 року комісією Бурштинської міської ради обстеженням встановлено не проживання на час обстеження у квартирі за адресою: [ADDRESS] відповідачів (а.с. 11). 3.Чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи клопотання представника позивача, представника відповідача [PERSON] , яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , про розгляд справи за їх відсутності, належність повідомлення інших відповідачів, залученого органу місцевого самоврядування, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, учасників їх представників. Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Доводи позивача про відсутність у дітей права на користування спірним житлом з тих підстав, що вони не проживають у спірному будимнкуза місцем проживання своєї матері, є необгрунтованими, оскільки інший власник [PERSON] є батьком дитини і має рівні з матірю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як зазначалось вище, рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2016 року залишено проживати неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] . Враховуючи право неповнолітніх дітей, як дітей власника, проживати у спірній квартирі, визначення рішенням суду проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір`ю, визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування цим житлом суперечитиме прийнятому рішенню суду, що набрало законної сили. За таких обставин, в позові в частині вимог визнати неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] та їх матері - відповідачки [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] слід відмовити. Судом встановлено факт відсутності без поважних причин понад один рік у квартирі позивачки - її повнолітнього внука, відповідача [PERSON] . Доказів іншої домовленості між сторонами судом не встановлено. Відтак, відповідача [PERSON] слід визнати таким, що втратив право на користування цим житлом. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися, суд, з дотриманням положень частини 6 статті 259, частини 5 статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання. На виконання вимог частини 4 статті 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення. На підставі наведеного та

Outcome: partial