Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

04.10.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради» з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому позивач просить суд: - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою у гуртожитку по [ADDRESS] . І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради» здійснює оперативне управління майном закладу, що перебуває у власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області. До складу майна закладу входить будівля гуртожитку, розташованого на його території. Як зазначив позивач, [PERSON] як син колишньої співробітниці закладу, з 22.03.2004 року був зареєстрований та мешкав у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Проте з 2010 року відповідач фактично не мешкає та не користується наданою житловою площею. Також, як зазначив позивач, відповідач декілька разів надавав довідки про місце проживання, відмінне від місця реєстрації. При цьому, відповідач не проживає у наданому приміщенні, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у кімнаті не має, а перешкод у користуванні житловим приміщенням не існує. Водночас факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном та він позбавлений можливості надавати житлове приміщення співробітникам закладу, що потребують поліпшення житлових умов, чи то взагалі не мають власного житла. Тому позивач, вважаючи, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням кімнатою у гуртожитку по [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою відсутністю з 2010 року по теперішній час. Тобто 11 років відповідач не проживає за адресою місця реєстрації, не несе витрати на утримання житла, а його реєстрація у гуртожитку створює перешкоди управителю майна у здійсненні права розпорядження майном. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідач у встановлений судом строк не подав відзив на позовну заяву. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 01.11.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.03.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судові засідання, призначені на 07.04.2022 року, 30.06.2022 року, 28.09.2022 року, відповідач, який був повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судових засідань, в черговий раз не з`явився, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надавав, відзив на позовну заяву не подавав. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з цим, за наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Під час судового розгляду справи судом були досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 22.09.2011 року. Це підтверджується витягом з паспорта громадянина України, серії [NUMBER] , виданого Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 04.05.2005 року, з відміткою про реєстрацію місця проживання; відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС від 27.10.2021 року, наданої на запит суду від 06.10.2021 року. За відомостями з акта від 30.11.2010 року, складеного комісією, яка проводила обстеження для підтвердження факту проживання сім`ї Піддубних в гуртожитку по [ADDRESS] , та встановлено, що зі слів матері [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , не проживає у гуртожитку та не з`являється з 01.01.2009 року. За відомостями з довідок від 30.05.2017 року №2372 та від 27.01.2020 року №266, виданих виконкомом Кобеляцької міської ради [PERSON] , 1977 року народження, він дійсно фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації разом з дочкою [PERSON] , [INFO] . Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 10.05.2002 року було проведено державну реєстрацію місцезнаходження Комунального закладу «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради», код ЄДРПОУ 03188272, за адресою: 49008, м. Дніпро, вул. Надії Алексєєнко, буд. 167; основний вид економічної діяльності: 87.30 Надання послуг щодо догляду із забезпеченням проживання для осіб похилого віку та інвалідів. За відомостями з технічного паспорта на громадський будинок (будівлі та споруди), інвентаризаційна справа №3638, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , станом на 15.09.2014 року замовником технічної інвентаризації є Комунальний заклад «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради», код ЄДРПОУ 03188272. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою у гуртожитку по [ADDRESS] . ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положень ст. 6 Житлового кодексу Української УРСР (далі ЖК УРСР, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і\~ гуртожитків. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК УРСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. Відповідно до положень ст. 131 ЖК УРСР, Примірне положення про користування гуртожитками\~затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства. Відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими організаціями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні. Відповідно до\~п.\~3,\~п.\~7,\~п.\~9\~Примірного положення\~про користування\~гуртожитками,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~20.06.2018\~року №\~498,\~жила площа\~в гуртожитках\~надається: у\~вигляді окремого\~жилого приміщення\~для відособленого\~користування однієї\~особи чи\~сім`ї; у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах. Розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути менше ніж 6 кв. метрів на одну особу. Користування жилою площею здійснюється , зокрема, у гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера. Облік осіб, які проживають в гуртожитках на умовах найму (оренди), ведеться підприємствами, установами, організаціями, в оперативному управлінні яких перебувають гуртожитки державної та комунальної власності, юридичними особами незалежно від організаційно-правової форми, до статутних капіталів яких включені гуртожитки, органом місцевого самоврядування (далі - організація, що здійснює управління гуртожитком). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 4 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до положень ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз викладених вище норм вказує, що у разі відсутності без поважних причин в житловому приміщенні більше шести місяців наймача або членів його сім`ї в судовому порядку зазначені особи визнаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку, є відсутність цієї особи без поважних причин протягом встановленого законом строку в жилому приміщенні, право користування яким має ця особа. Частиною 3\~ст. 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до\~положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до пунктів 3, 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 02.03.2016\~року №\~207 (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Також суд бере до уваги те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У ході судового розгляду справи було встановлено, що відповідач користувався спірною кімнатою у гуртожитку як наймач на умовах договору найму житла і за ним, відповідно до ч. 1\~ст. 71 ЖК УРСР, зберігалось право користування цим житлом виключно до спливу шести місяців тимчасової відсутності. Проте з 01.01.2009 року, тобто понад встановлений законом шестимісячний строк, він не проживає за адресою реєстрації в гуртожитку та виїхав з гуртожитку, особистих речей в кімнаті не залишив. Тобто відповідач не користується кімнатою в гуртожитку без поважних причин. При цьому наявність реєстрації відповідача у гуртожитку перешкоджає позивачу в повній мірі розпоряджатись майном. Також судом встановлено, що відповідно до довідок від 30.05.2017 року №2372 та від 27.01.2020 року №266, виданих виконкомом Кобеляцької міської ради [PERSON] , 1977 року народження, він фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації, тобто має інше житло. Таким чином, позивач підтвердив належними та допустимими доказами факт того, що відповідача не проживає у гуртожитку більше шести місяців без поважних причин. При цьому судом не було встановлено інших підстав для продовження строку збереження за відповідачем права користування житловим приміщенням за ч. 3\~ст. 71 ЖК УРСР. З огляду на викладене, на підставі ст. 72 ЖК УРСР\~суд дійшов висновку, що відповідач відсутній за місцем реєстрації в гуртожитку понад встановлений строк, що є підставою для визнання його в судовому порядку таким, що втратив право користування спірною кімнатою у гуртожитку. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов Комунального закладу «Дніпропетровський дитячий будинок-інтернат» Дніпропетровської обласної ради» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст.\~141\~ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Outcome: approved