Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

08.12.2021 [PERSON] звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та судового збору. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.01.2022 справа передана на розгляд за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва (а.с. 22). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2022 позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків позову протягом семи днів з дня вручення копії ухвали (а.с. 34). 13.05.2022 до суду надійшла подана позивачем [PERSON] на виконання вимог ухвали позовна заява про стягнення з [PERSON] , [INFO] , боргу в сумі 7 721 191 грн. та судового збору у розмірі 11 965 грн. (а.с. 37-41). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.05.2018 між сторонами було укладено договір позики грошових коштів у вигляді боргової розписки на суму 10 000 дол. США, що по курсу НБУ на день подання позову до суду складає 271 033 грн. (за курсом 1 дол. США - 27,1033 грн.). Позика була надана позивачем на особисті потреби відповідача із зобов`язанням [PERSON] повернути кошти до 01.05.2019 року, про що відповідачем особисто власноручно видана розписка з його підписом. Зазначено, що 30.05.2018 за згодою сторін були змінені умови та дія в часі виконання зобов`язання вказаної розписки, строк позики було продовжено до 01.08.2020. У цій розписці відповідач особисто робив записи та засвідчував своїми підписами всі доповнення до розписки, відповідно яких у подальшому отримував від позивача грошові кошти, вказуючи їх розмір, загальну суму боргу, дату позики та строк повернення боргу, що зафіксовано на аркуші за першою розпискою відповідача, за якою [PERSON] вносились доповнення. Всі грошові кошти, які зазначені в доповненнях, були передані особисто відповідачу в день написання доповнень до розписки. Вказано, що 30.05.2018 відповідач отримав від позивача 10 000 дол. США; 15.06.2018 - отримав 20 000 дол. США; 02.07.2018 - отримав 25 000 дол. США; 15.08.2018 - отримав 20 000 дол. США; 28.12.2018 - отримав 45 000 дол. США; 01.04.2019 - отримав 20 000 дол. США; 13.05.2019 - отримав 10 000 дол. США; 26.07.2019 - отримав 120 000 дол. США та 20 000 Євро; 02.09.2019 - отримав 10 000 дол. США; 27.12.2019 - отримав 10 000 Євро. Позивач стверджує, що загальна сума отриманих від нього відповідачем коштів складає 290 000 дол. США та 30 000 Євро. За період з січня по липень 2020 відповідач повернув кошти у розмірі 27 050 дол. США та 10 560 Євро. Сума боргу за позикою складає 262 950 дол. США та 19 440 Євро, що за курсом НБУ становить загальну суму 7 721 191 грн. (7 126 813 грн. - доларовий еквівалент та 594 378 грн. - еквівалент до Євро). Позивач вказує, що з липня 2020 відповідач борг не повертає, тому він у досудовому порядку на адресу [PERSON] надсилав вимогу про повернення коштів, яка відповідачем виконана не була. З посиланням на ст. ст. 525, 526, 1046, 1049 ЦК України позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.05.2022 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи в підготовче судове засідання на 15.06.2022 на 09 год. 30 хв., роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 48, 49). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2022 задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів; витребувано від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію щодо належності квартири [ADDRESS] на праві власності [PERSON] та у разі наявності інформації про належність вказаної квартири на праві власності відповідачу, витребувані відомості про розмір такої частки та витребувано інформацію про належність [PERSON] на праві власності нерухомого майна (а.с. 77, 78). 20.07.2022 за № 062/14 - 6066 (И-2022) Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надана відповідь на ухвалу суду про витребування доказів (а.с. 87-89). Ухвалою суду від 11.08.2022 підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 97). 13.09.2022 до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову (а.с. 102-105). Ухвалою суду від 26.09.2022 заява позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволена частково; накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.08.2005, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семенюк Лесею Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за № 3070, в межах ціни позову 7 721 191 грн. (а.с. 109-111). В судове засідання сторони не з`явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Позивач суду подав заяву з проханням розглянути справу без його участі, у якій зазначив, що в судове засідання не може з`явитися через хворобу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов. Також вказав, що відповідач на дзвінки не відповідає, зустрічей уникає, борг не сплачує. До заяви позивач додав оригінал розписки відповідача про отримання позики (а.с. 121-125). Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомлено. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї процесуальними документами та судові повістки надсилались на адресу відповідача та відповідна кореспонденція повернута до суду з довідками Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Відповідно частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як убачається зі змісту розписки датованої 01.05.2018, відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США, які зобов`язувався повернути до 01.05.2019 (а.с. 124-125). При цьому у розписці зазначено, що за погодженням сторін строк повернення позики продовжено до 01.08.2020. У вищевказаній розписці також наявні записи про подальше укладення між сторонами ще десять договорів позики. Зокрема, відповідачем [PERSON] зазначено, що: 30.05.2018 він отримав від позивача 10 000 дол. США, загальний борг становить 20 000 дол. США; 15.06.2018 відповідач отримав 20 000 дол. США, загальний борг становить 40 000 дол. США; 02.07.2018 відповідач отримав 25 000 дол. США, загальний борг становить 65 000 дол. США; 15.08.2018 відповідач отримав 20 000 дол. США, загальний борг становить 85 000 дол. США; 28.12.2018 відповідач отримав 45 000 дол. США, загальний борг становить 130 000 дол. США; 01.04.2019 відповідач отримав 20 000 дол. США, загальний борг становить 150 000 дол. США; 13.05.2019 відповідач отримав 10 000 дол. США, загальний борг становить 160 000 дол. США; 26.07.2019 відповідач отримав 120 000 дол. США та 20 000 Євро, загальний борг становить 280 000 дол. США та 20 000 Євро - кошти відповідач зобов`язувався повернути до 01 серпня 2020 року; 02.09.2019 відповідач отримав 10 000 дол. США, загальний борг становить 290 000 дол. США та 20 000 Євро - строк повернення позики до 01.08.2020; 27.12.2019 відповідач отримав 10 000 Євро, загальний борг становить 30 000 Євро та 290 000 дол. США - кошти відповідач зобов`язувався повернути до 01 серпня 2020 року (а.с. 124-125). Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 по справі № 537/1118/20 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічні правові висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, провадження № 61-33115св18, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, провадження № 61-20376св18, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, провадження №61-42076св18, від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, провадження № 61-47793св18. Відповідно постанови Верховного Суду від 10.08.2022 по справі № 504/369/18, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно частини 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У розписці відповідача від 01.05.2018 року зазначено, що позику у розмірі 10 000 дол. США від позивача відповідач отримав у присутності [PERSON] . Позивачем на підтвердження позовних вимог надані письмові пояснення [PERSON] від 29.06.2022, у яких останній повідомляє суд, що гроші у розмірі 10 000 дол. США [PERSON] особисто передавав [PERSON] в офісі у його присутності. В кінці травня 2018 року [PERSON] та [PERSON] домовились про додаткове кредитування та позивач додатково дав відповідачу ще 10 000 дол. США, потім ще передавав гроші, остаточної суми яких він не пам`ятає (а.с. 72-75). За нормою ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення позивача з даним позовом до суду відповідач не виконав взяті на себе за договором позики зобов`язання, грошові кошти у визначений договорами строк позивачу у повному обсязі не повернув. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно положень частини 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З наявних у розписках записів убачається, що 30.04.2020 відповідач повернув позивачу грошові кошти у розмірі 2 000 дол. США, 10.07.2020 - 500 дол. США та 500 дол. США; 20.07.2020 - 5 000 дол. США; без зазначення дати повернув 2 000 дол. США, 1 000 дол. США, 2 000 дол. США, 3 000 дол. США, 2 000 дол. США; 28.08.2020 - 2 000 дол. США; 31.08.2020 - 1 000 дол. США; 08.09.2020 - 2 800 дол. США; 09.09.2020 - 2 900 дол. США; 12.11.2020 - 350 дол. США. Отже, загальна сума сплачених відповідачем коштів за договорами позики становить у розмірі 27 050 дол. США. Також, як зазначено у позові, відповідач повернув позивачу 10 560 Євро. У зв`язку з викладеним, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договорами позики про повернення позивачу коштів у розмірі 262 950 дол. США (290 000 - 27 050) та 19 440 Євро (30 000 - 10 560). 17.11.2021 позивач на адресу відповідача надсилав вимогу про повернення боргу до 10.12.2021 року, яка останнім виконана не була (а.с. 10, 11). За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У спростування викладеного будь яких доказів відповідач суду не надав. За приписами частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Станом на час вирішення спору - на 13.10.2022 офіційний курс НБУ за 1 дол. США становить 36,5686 грн. та за 1 Євро - 35,5026 грн. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики у національній валюті - гривні, виходячи з офіційного курсу встановленого Національним Банком України на час подачі позову до суду з розрахунку за 1 дол. США - 27,1033 грн. та за 1 Євро - 30,5752 грн., ціна позову заявлена у розмірі 7 721 191 грн. За наведених обставин позов підлягає задоволенню та з урахуванням норми ч. 1 ст. 13 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договорами позики у розмірі 7 721 191 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу між сторонами судових витрат також необхідно стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в дохід держави за подачу позову у розмірі 11 350 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 496,20 грн., а всього 11 846,20 грн. (а.с. 19, 101).

Outcome: approved