Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

У квітні 2021 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи його тим, що [PERSON] на підставі договору дарування від 06.07.1991 року має у приватній власності будинок [ADDRESS] , розмір жилої площі 80 кв.м., договір дарування посвідчено державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Стратілат П.І. 06.07.1991 року та зареєстровано в реєстрі № І-952. Рішенням Малютянської сільської ради 19 сесії 05 скликання № 46/285 від 24.12.2009 року [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3222484201:01:002:0092, площею 0,2453 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 721893від 25.07.2012 року. Згідно Будинкової книги за адресою: [ADDRESS] в будинку прописані: [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 14.04.1990 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрований з 14.04.1990 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрований за досягненням віку з 07.08.1992 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована за досягненням віку з 21.06.2000 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 06.03.1996 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрований за досягненням віку з 16.12.1998 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована до батьків з 05.10.2004 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована до мами з 07.05.2005 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрований з 26.06.2010 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 26.06.2010 року. Будинок в [ADDRESS] зареєстровано в БТІ, житлова площа станом на 20.04.1988 року склала - 91,7 кв.м. згідно Акту депутата Боярської міської ради Сіленка Р.О. від 12.03.2021 року № 239 будинковолодіння в [ADDRESS] належить [PERSON] (1954 р.н.) і згідно даний, які містяться в будинковій книзі, крім неї , за вищевказаною адресою зареєстровані громадяни: [PERSON] - 1954 р.н. (чоловік [PERSON] ); [PERSON] - 1982 р.н (дочка [PERSON] ); [PERSON] - 1975 р.н. (син [PERSON] ); [PERSON] - 1975 р.н. (син [PERSON] ); [PERSON] - 1976 р.н. (невістка [PERSON] ); [PERSON] - 1997 р.н. (онук [PERSON] ); [PERSON] - 2004 р.н. (онука [PERSON] ); [PERSON] - 2005 р.н. (онука [PERSON] ); [PERSON] - 1982 р.н. (зять [PERSON] ); [PERSON] - 2010 р.н. (онука [PERSON] ). [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ), дочка [PERSON] (відповідач) у липні 2016 року звернулася із позовною заявою про розірвання шлюбу до [PERSON] , 22.09.2016 року рішенням Києво-Святошинського районного суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З липня 2016 року відповідач не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто понад один рік без поважних причин, про що складено Акт обстеження будинковолодіння від 21.07.2016 року депутатом Малютянської сільської ради Цецюк Л.М., що [PERSON] проживає окремо, але її чоловік [PERSON] з дітьми [PERSON] (2005 р.н.) та [PERSON] (2010 р.н.) проживає за даною адресою і займається вихованням дітей, діти забезпеченні окремими ліжками, окремими робочими місцями і всіма необхідним для навчання та розвитку творчих здібностей. Крім того, 19.02.2021 року депутатом Боярської міської ради Сіленко Р.О. у присутності двох свідків було складено АКТ № 135 про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але з липня 2016 року по теперішній час [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Відповідач постійно проживає однією сім`єю з іншим чоловіком в с. Білогородка вже 5 років. Відповідач заради забезпечення потреб нової сім`ї бере кредити в різних банківських установах, а потім колекторські компанії вимагають сплачувати за неї борги, оскільки вона прописана в будинку. Колекторські компанії останні півроку постійно телефонують і тероризують позивача, навіть турбують неповнолітніх дітей відповідача, хоча позивач не має жодного відношення до кредитних зобов`язань відповідача. Позивач та її чоловік пенсіонери, допомагають виховувати онуків своєму зятю [PERSON] , який дітей - [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) не залишив, займається їх вихованням і веде нормальний спосіб життя. Позивач постійно сплачує комунальні послуги, витрачає кошти на утримання будинку, відповідач не бере участі у спільних витратах вже більше 5 років. Таким чином, факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Позивач вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку, а тому позивач [PERSON] , як власник житла вимушена була звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном. Представник позивача просила суд: визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] ; судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь позивача. Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 06.04.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 21.07.2021 року протокольною ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області відмовлено в приєднанні до матеріалів справи відзиву представника відповідача в зв`язку з порушенням строку його подачі, передбаченим ЦПК України. 22.07.2021 року через канцелярію на адресу суду від представника відповідача Якименко О.В. повторно надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що сторони пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, відповідач не чинить позивачу, як власнику домоволодіння, перешкоди у користуванні ним, [PERSON] є членом сім`ї позивача, але через неприязливі відносини із позивачем та її колишнім чоловіком, який проживає разом із їх донькою у даному будинку, та відмовляється добровільно звільняти будинок. Вважає, що відповідач проживає у спірному будинку як член сім`ї - донька позивача, набувши право користування даним житлом визначеному приписами Житлового кодексу України та Цивільного кодексу України. Відповідач пов`язана спільним побутом із позивачкою, яка є власницею частини будинку, тому її право користування чужим майном не може бути припинене на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Як свідчать обставини справи відповідач [PERSON] є рідною донькою власниці спірного будинку, та набула права проживання і реєстрації у даному будинку за добровільною заявою матері. Інших договорів щодо порядку користування спірним майном між [PERSON] та її донькою [PERSON] не укладалися. Зазначає, що несплата відповідачем коштів за користування житлово-комунальними послугами не може бути підставою для визнання останньої такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки позивач [PERSON] (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена права та можливості ставити питання перед відповідачем про їх відшкодування у добровільному, а у разі відмови, в судовому порядку. Відповідач [PERSON] не проживає певний час у спірному житловому приміщенні не тільки через неприязні стосунки із колишнім чоловіком та своєю матір`ю, але з причин того, що постійно працює вихователем у дошкільних дитячих закладах, які територіально розміщенні у населених пунктах, які розташовані поза межами зареєстрованого місця проживання відповідача, а тому вона вимушена винаймати житло в іншому місці, яке розташоване ближче до місця роботи аби вчасно добиратися на роботу та мати достатньо часу після роботи для відпочинку. Заява [PERSON] про те, що її донька [PERSON] не приймає участі в утриманні спірного майна та не несе фінансові витрати із забезпечення своїх дітей, є нікчемним наклепом на рідну дитину, оскільки відповідач постійно, при наявності роботи та фінансових можливостей, перераховує або передає готівкою кошти для забезпечення своїх діточок, а також при додаткових можливостях, допомагає утримувати будинок та поліпшувати житлові умови своїх дітей. Так, декілька років тому, відповідач за власний рахунок оплатила заміну у спірному помешканні дерев`яних вікон на металопластикові. Також [PERSON] регулярно накопичує певні суми грошей, які потім передає матері або колишньому чоловіку, який увесь час ніде не працює і живе у згаданому будинку за кошти колишніх дружини та тещі. При цьому [PERSON] не має у приватній власності іншого нерухомого майна, за адресою розміщення якого дана особа могла б здійснити реєстрацію постійного місця проживання та , при необхідності, повернутися для подальшого проживання за вказаною адресою та приймаючи безпосередню участь в утриманні не тільки згаданого будинку, але й домоволодіння в цілому. [PERSON] разом із своїм колишнім зятем, чинить [PERSON] всілякі перешкоди у поверненні до дому та спілкуванні останньої зі своїми діточками. На сьогоднішній день в інтересах [PERSON] підготовлено ряд необхідних заяв до місцевої прокуратури, Національної поліції, органу опіки і піклування та службу у справах дітей основний зміст яких полягає у захисті законних права [PERSON] як матері у вихованні рідних діточок, які у незаконний спосіб позбавили матір на піклування про дітей, а дітей - материнської ласки і турботи. Вважає, що позивач [PERSON] у своєму позові та доданими письмовими доказами не наводить суду достатніх підстав, які б вказували на те, що відповідач [PERSON] своїми діями перешкоджає власнику будинку у здійсненні прав володіння майном, яке належить [PERSON] на праві приватної власності, а тому вимоги позивача є необґрунтованими і недоведеними, та повинні бути залишенні судом без задоволення. Просив суд: відмовити [PERSON] у задоволенні позову повністю; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] витрати, понесені останньою, із отримання правової допомоги у даній справі у розмірі 3000, 00 гривень. Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 01.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 21.09.2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача [PERSON] , відповідно до яких вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є їїрідною мамою, але через складні відносини між ними, вона не може на даний час дійсно проживати у вказаному будинку, але дуже цього бажає. Усі факти, наведені у позові [PERSON] є надуманими та такими, що принижують його гідність, оскільки за місцем роботи вона характеризується як позитивна та незла людина. У період, що вона вимушено не проживала у спірному будинку, вона навчалася та отримувала дві вищі освіти, що підтверджується відповідними доказами. Але, наразі неприязні відносини у неї із її рідними: мамою та колишнім чоловіком виникли ще у 2016 році, з того моменту як вона звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу із [PERSON] . Дізнавшись про це, її мама [PERSON] та особа, яка колись називалася її чоловіком неодноразово зчиняли сварки ц домі та били її. Останнього разу 28.08.2016 року вони побили її так, що її госпіталізували до лікарні із значними ушкодженнями. Через що, за повідомленнями закладу охорони здоров`я, місцевимвідділком поліції було порушене кримінальне провадження № 1201611020003148 за ч. 1 ст. 125 КК України. Досудове розслідування у згаданому кримінальному провадженні триває. На сьогоднішній день, при їхніх нечастих зустрічах із мамою, остання постійно їй погрожує фізичною розправою та у категоричній формі відмовляє їй у поверненні до будинку де вона народилася, виросла, ходила до школи, одружилася і народила двоє дівчаток. Сьогодні вона вимушена винаймати житло у чужих людей, витрачаючи на це, майже всі свої заробітки. Іншого житла у неї немає. 17.08.2021 року вона намагалася повернутися житла при участі її представника адвоката Якименко О.В., який цього дня прибув до його батьків, вручивши запрошення на суд моєму батькові та почав спілкуватися із її мамою та татом. [PERSON] , призвавши двох сусідок, почала нецензурною лайкою висловлюватися на неї, викрикуючи, що вона її вб`є. На запитання адвоката, чи [PERSON] усвідомлює, що вона погрожує вбивством своїй рідній дитині, яку вони з батьком виховали, такою якою вона є, але мати ще сильніше почала кричати, що вона дійсно їй погрожує і хоче її вбити, а сусідки, які підійшли згодом, також почали запевняти адвоката, що як тільки побачать її біля будинку, «Наб`ютьїй пику», так вони дослівно сказали. На даний час вона дійсно не може повернутися до будинку, так як турбується за своє життя, але з вона вимушенабула з метою забезпечення своїх прав та свобод звернутися до суду із позовом про її примусове вселення та зобов`язання власниці будинку та інших осіб не чинити їй перешкоди у користуванні житлом. До моменту коли вона не буде почуватися в небезпеці, вона не зможе перебувати у одному приміщенні із своєю мамою та іншими особами, які весь час їй погрожують фізичною розправою. Вважає, що позивач [PERSON] у своєму позові та доданими письмовими доказами не наводить суду достатніх підстав, які б вказували на те, що відповідач [PERSON] своїми діями перешкоджає власнику будинку у здійсненні прав володіння майном, яке належить [PERSON] на праві приватної власності, а тому вимоги позивача є необґрунтованими і недоведеними, та повинні бути залишенні судом без задоволення. Просила суд: відмовити [PERSON] у задоволенні позову повністю; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] витрати, понесені останньою, із отримання правової допомоги у данійсправі у розмірі 3000, 00 гривень; розгляд справи провести без її участі та участі її представника. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судовому засіданні 26 січня 2022 року позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, вказували на ту обставину, що відповідач в спірному житловому приміщенні не проживає з 2016 року, особистих речей в будинку не має, виїхала з спірного житла добровільно для проживання спільно з новим чоловіком, витрати на утримання житлового будинку не несе. У судовому засіданні 26 січня 2022 року відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилались на ту обставину, що відповідачу з боку позивача чиняться перешкоди в користуванні спірним житлом, відповідач не має іншого житла, а виїхала з будинку матері, тому що працює вихователем у дошкільному закладі в іншому населеному пункті та вимушена винаймати собі житло. У судовому засіданні 14.02.2022 року свідок [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з позивачем [PERSON] . В липні 2016 року відповідач [PERSON] приїхала за речами до спірного житлового будинку. При цьому відповідачка намагалася силою забрати дітей, діти плакали і не хотіли їхати з матір`ю. Відповідачка вчинила скандал і поїхала. Після цього відповідачка періодично приїздила і провокувала скандали. Причини виїзду з житлового будинку відповідача це новий чоловік, до якого вона поїхала проживати. Відповідач будинок не утримує, дітям не допомагає. Дітьми займається тільки батько. Востаннє відповідача на території домоволодіння бачила три роки назад. У судовому засіданні 14.02.2022 року свідок [PERSON] пояснила, що влітку 2016 року відповідач [PERSON] виїхала з будинку. Відповідач з незнайомим чоловіком приїхала забирати свої речі, при цьому діти плакали і просили не їхати відповідачку. Після свого від`їзду відповідачка кілька разів приходила, що супроводжувалося скандалами. Потім свідок її не бачила. Востаннє бачила відповідача на території будинку в 2016 році. З приводу чинення перешкод у користуванні будинком свідок нічого не знає. У судове засідання 10.08.2022 року позивач та її представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справ у відсутність позивача та її представника у зв`язку із систематичною неявкою відповідача [PERSON] та неповажності причин її неприбуття на судові засідання. Просила суд позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. У судове засідання 10.08.2022 року відповідач та її представник не з`явилися, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином, на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. З огляду на визнання судом неповажними причини неявки відповідача та його представника, суд розглядає справу за відсутності вказаних осіб. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 06 липня 1991 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Стратілат П.І., зареєстрованого в реєстрі за № І-952 Рішенням Малютянської сільської ради 19 сесії 05 скликання № 46/285 від 24.12.2009 року [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3222484201:01:002:0092, площею 0,2453 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 721893 від 25.07.2012 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322240001004295. Згідно до Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] в будинку прописані: [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 14.04.1990 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрований з 14.04.1990 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрований з 07.08.1992 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 21.06.2000 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 06.03.1996 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрований з 16.12.1998 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 05.10.2004 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 07.05.2005 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрований з 26.06.2010 року; [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована з 26.06.2010 року. Відповідно до копії Акта депутата Боярської міської ради VIII скликання Фастівського району Київської області Сіленка Р.О. від 12.03.2021 року № 239 будинковолодіння в [ADDRESS] належить [PERSON] (1954 р.н.) і згідно даних, які містяться в будинковій книзі, крім неї, за вищевказаною адресою зареєстровані громадяни: [PERSON] - 1954 р.н. (чоловік [PERSON] ); [PERSON] - 1982 р.н (дочка [PERSON] ); [PERSON] - 1975 р.н. (син [PERSON] ); [PERSON] - 1975 р.н. (син [PERSON] ); [PERSON] - 1976 р.н. (невістка [PERSON] ); [PERSON] - 1997 р.н. (онук [PERSON] ); [PERSON] - 2004 р.н. (онука [PERSON] ); [PERSON] - 2005 р.н. (онука [PERSON] ); [PERSON] - 1982 р.н. (зять [PERSON] ); [PERSON] - 2010 р.н. (онука [PERSON] ). [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ), дочка [PERSON] (відповідач) у липні 2016 року звернулася із позовною заявою про розірвання шлюбу до [PERSON] . Згідно до копії рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено та шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до копії Акта обстеження будинковолодіння від 21.07.2016 року, складеного депутатом Малютянської сільської ради Цецюк Л.М., [PERSON] проживає окремо, але її чоловік [PERSON] з дітьми [PERSON] (2005 р.н.) та [PERSON] (2010 р.н.) проживає за адресою: [ADDRESS] і займається вихованням дітей, діти забезпеченні окремими ліжками, окремими робочими місцями і всіма необхідним для навчання та розвитку творчих здібностей. Відповідно до копії Акта депутата Боярської міської ради VIII скликання Фастівського району Київської області Сіленко Р.О. № 135 від 19.02.2021 року, який було складено присутності двох свідків, про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але з липня 2016 року по теперішній час [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , що відповідач [PERSON] більше одного року на проживає в будинку [ADDRESS] , не сплачує комунальні платежі. Разом з тим, судовим розглядом встановлено, що відповідач періодично приїздила до будинку [ADDRESS] . Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором(частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» ). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. (пункт 82 рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (пункти 60-63 рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»). Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом з тим у спірних правовідносинах права позивача як співвласника квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. В даному випадку спір виник між власником квартири, яка є одночасно і її користувачем, та користувачем цієї квартири - членом сім`ї з приводу користування вказаним житлом. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК Української РСР. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК Української РСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК Української РСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК Української РСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК Української РСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Разом з тим відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). З матеріалів справи не вбачається та позивачем у судовому засіданні не доведено, що відповідачем чиняться їй перешкоди у користуванні власністю, а покази свідків та відповідача в судовому засіданні, підтверджують той факт, що відповідач періодично з`являлась до спірного житлового приміщення, що свідчить про наявності у відповідача інтересу до спірного житла. В той же час, на переконання суду, направлення боргових повідомлень, адресованих відповідачу, на адресу позивача не свідчить про наявність перешкод у користуванні житловим будинком. Інших доказів наявності перешкод у користуванні власністю позивачем не наведено. Вирішуючи спір, суди повинні належним чином з`ясувати обставини справи та надати їм правову оцінку, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою "трискладового тесту" як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи. Верховний Суд зауважив, що зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Верховний Суд зауважує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. З урахуванням підстав позову та наданих доказів позивачем, з огляду на наявність від відповідача заперечень щодо позовних вимог, що є свідченням наявності у нього інтересу до спірного житла, посилання відповідача на відсутність у нього іншого житлового приміщення, суд, вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням не буде відповідати легітимній меті, не є необхідним у демократичному суспільстві та становитиме непропорційний тягар для відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України. Частиною 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У протилежному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Належних доказів на підтвердження факту вибуття [PERSON] на постійне проживання до іншого житлового приміщення (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо), матеріали справи не містять, як не містять і будь-яких документальних підтверджень наявності у відповідача постійного місця проживання в іншому населеному пункті або в іншому жилому приміщенні в тому ж населеному пункті. Таким чином, позивач не довів, що відповідач втратив інтерес до спірного житла, вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, а тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування спірним будинком, суд не находить. Виходячи з вищевикладеного, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не підлягає до задоволення. Витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивача. Крім того, відповідачем у письмових поясненнях від 21.09.2021 року заявлено вимогу про стягнення із позивача суми витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи правова допомога надавалась відповідачу адвокатом Якименко О.В. на підставі Ордеру серія АА № 1103328 від 19.05.2021 року та Договору про надання правової допомоги № 38/2021 від 18.05.2021 року. Судом встановлено, що матеріали справи не містять Акта приймання прийому - передачі виконаних робіт та детального опису виконаних робіт. Таким чином, відповідачем в порушення вимог ч. 3 ст. 137 ЦПК України не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи вищевикладене, наданий відповідачем Ордер серія АА № 1103328 від 19.05.2021 року та Договір про надання правової допомоги № 38/2021 від 18.05.2021 року у підтвердження заявленої до стягнення із позивача на користь відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу не можуть вважатися належним та допустимим доказом в розумінні ст. 137 ЦПК України, оскільки відсутній розрахунок (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та акт прийому-передачі виконаних робіт. Досліджуючи надані відповідачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів не достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги відповідачу у даній справі та підтвердження розміру таких витрат. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено фактичного розміру понесених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, а тому заявлена вимога про стягнення витрат на професійну правову допомогу задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed