Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що 18 квітня 2007 року між нею та відповідачем по справі було зареєстровано шлюб. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2020 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу, 03 вересня 2011 року, вони за спільні кошти придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яку оформили на чоловіка - відповідача по справі [PERSON] . До цього часу вона з відповідачем та дітьми: сином [PERSON] та її повнолітньою донькою від першого шлюбу зареєстровані в цій квартири та вищевказана квартира була постійним житлом для них. На даний час вони з чоловіком дійти згоди щодо поділу квартири не можуть, при цьому, вона неодноразово в усній формі зверталася до відповідача з питання реального розподілу їхнього спільного сумісного майна, однак, кожного разу отримувала лише обіцянки, а згодом він взагалі відмовився від вищевказаних дій. Крім цього, відповідач звернувся до суду з позовом про визнання її та доньки від першого шлюбу такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2021 року по справі № 182/1220/21 відповідачу в задоволенні його позовних вимог було відмовлено, оскільки, вона право власності на вказану квартиру не втратила, відповідно до ст.ст.319, 321 ЦК України, так як зазначена квартира придбана у період перебування у шлюбі і за її згодою, а тому, в силу положень СК України, вона вважається такою, що належить подружжю та є фактично спільним майном. Таким чином, вищевказане нерухоме майно є об`єктом загальної спільної власності, а тому кожному із подружжю належить по 1/2 частині. Враховуючи вищевикладені обставини, а також, враховуючи той факт, що сторони дійти спільної згоди щодо поділу не можуть, позивачка змушена звернутися до суду та просить ухвалити рішення суду, яким визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю та зробити поділ спільного майна між сторонами по справі, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 53,5 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м, яка складається з: коридору (1- 8,0 кв.м); вбиральні (2 - 0,9 кв.м); ванни (3 2,2 кв.м); кухні (4 5,0 кв.м); житлової кімнати (5 9,6 кв.м); шафи (6 - 0,9 кв.м); житлової кімнати (7 13,4 кв.м); житлової кімнати (8 11,0 кв.м); балкону (2,5 кв.м), зареєстрованої у Комунальному підприємстві «Нікопольське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» (витяг про державну реєстрацію прав КП НМБТІ за № 31333012, реєстраційний номер 32503031 (номер запису: 10266-6 в книзі: 37) від 16 вересня 2011 року, на ім`я відповідача [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу (реєстраційний № 1089) від 03 вересня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Книгіною О.А.). А також стягнути з відповідача судові витрати по справі: по оплаті судового збору 992 грн. 40 коп., по оплаті послуг за надання документів на запит представника з КП «МБТІ» ДОР» 619 грн. 10 коп., послуг банку на суму 95 грн. 89 коп., юридичних послуг по підготовці (консультації, запит, складання процесуальних документів-позов) позову до суду на загальну суму 3 089 грн. 00 коп. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.28-29). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.\~ Відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, не скористався, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав. Конверт, який був направлений за адресою його місця проживання та перебування повернувся з відміткою «За закінченням терміну зберігання» (а.с.33). Крім цього, відповідача про розгляд було повідомлено на офіційному сайті «Судової влади», однак, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду від нього не надходили (а.с.30). Згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України,\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.8\~ст.178 ЦПК України,\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, яка, згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України,\~є частиною національного законодавства України, та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, з урахуванням факту неподанням відповідачем відзиву та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням\~ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, 18 квітня 2007 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, про що свідчить актовий запис № 175, складений Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.8). Заочним Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2020 року шлюб між ними було розірвано (а.с.7). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з однієї сторони та з другої сторони - [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , яка була оцінена в 53\~000 грн. 00 коп. (а.с.14). У відповідності до витягу про держану реєстрацію права власності на нерухоме майно № 31333012 від 16 вересня 2011 року, квартира [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON] (а.с.15). Відповідно до\~ч.1 ст.69 СК України, дружина\~і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у\~добровільному або судовому\~порядку.\~ Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, ч.3\~ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3\~ст.325 ЦК України,\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом, не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошові кошти, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Частиною 1 ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.1\~ст.70 СК України,\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.22\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6\~ ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доведення позовних вимог, цивільним процесуальним законом покладено на позивача. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що сторони в добровільному порядку не можуть домовитися про частки у майні, що є їх спільною сумісною власністю, поділ майна за взаємною згодою не відбувся та майнові права й обов`язки подружжя не були визначені, суддя оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, та є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті\~133\~та частин 1 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134\~ЦПК України\~визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8\~ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, в інтересах якої, на підставі довіреності, діє [PERSON] , просить суд стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору в розмірі 992 грн. 40 коп., витрати за інвентаризаційну роботу в розмірі 619 грн. 10 коп., послуг банку на суму 95 грн. 89 коп., а також витрати за юридичні послуги по підготовці (консультації, запит, складання процесуальних документів-позов) в розмірі 3 089 грн. 00 коп., а всього 4 795 грн. 50 коп. При цьому, судом приймається до уваги те, що стороною належним чином дані обставини не підтверджено. Так, в суду не викликає сумніву той факт, що позивачкою в рамках розгляду даної справи було сплачено судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп., 619 грн. 10 коп. за інвентарну роботу, про що також свідчить довідка (а.с.10-13), а також 95 грн. 89 коп. послуги банку, а загальна сума витрат становить 1 707 грн. 39 коп., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Що стосується вимоги про стягнення суми в розмірі 3 089 грн. 00 коп., про що було долучено квитанцію від 17 січня 2022 року з зазначенням сплати за товари/послуги, то дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки ані позивакою, ані її представником належних та допустимих доказів, які містили б детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних особою з визначенням розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті, надано не було. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що всі посилання в цій частині є недоведеними. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial