Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачів та заперечень відповідача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 26 березня 2021 року звернулася [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом в якому просила визнати за нею право власності на 1/3 частину земельної ділянки розташованої на території [ADDRESS] загальною площею 0,0391 га, кадастровий номер 1210100000:03:263:0015, в порядку спадкування за заповітом після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Її мати [PERSON] є донькою [PERSON] . Бабуся позивачки [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається із домоволодіння та земельної ділянки розташованих за адресою [ADDRESS] . При житті бабуся заповіла позивачці належне їй домоволодіння та земельну ділянку. На підставі її заяви було відкрито спадкову справу № 1076/2010. 20 грудня 2011 року нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3732 на 1/6 частину домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS] . У липні 2018 року вона звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0391 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] . 23 лютого 2021 року постановою державного нотаріуса відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадкування за заповітом на 1/3 частину спірної земельної ділянки, у зв`язку з відсутності реєстрації права власності за померлою. Так, право власності на земельну ділянку її бабусі належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори 05 березня 2008 року за №3-515, крім того 25 листопада 2010 року було зареєстровано державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 044918, відповідно до якого 1/3 частина земельної ділянки, загальною площею 0,0391 га. кадастровий номер 1210100000:03:263:0015, котра знаходиться за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] . Бабуся ще за життя звернулася за реєстрацією права власності та оформлення державного акту про право власності на земельну ділянку , але його реєстрація здійснилася після її смерті (а.с.2-5). 11 травня 2021 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому останні позовні вимоги не визнали пославшись на недоведеність позивачами порушення їх прав саме відповідачем (а.с. 34-35). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 березня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.28). Ухвалою судді від 21 квітня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом (а.с. 29-30). Ухвалою суд від 05 серпня 2021 року задоволено клопотання позивача про витребування з Першої дніпровської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 55-56). 21 вересня 2021 року на адресу суду надано копію спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с.65-95). Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 102-103). Представник позивача в судовому засідання підтримала заявлені позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту порушення її прав відповідачем. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, 06 травня, 20 вересня, 07 жовтня, 28 грудня 2021 та 28 лютого 2022 року надала заяви про розгляд справи за її відсутності (а.с. 33,60,97,111,118) Фактичні обставини в становленні судом [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.6) та свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.9) Мати позивачки [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.8) та свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.7). [INFO] померла [PERSON] бабуся позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.10). При житті [PERSON] залишила заповіт від 22 червня 2008 року яким належне їй домоволодіння 4 з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0391 га розташованої за адресою [ADDRESS] заповіла [PERSON] (а.с.11). 03 грудня 2010 року позивач звернулася з заявою до Першої дніпропетровської нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] за заповітом(а.с.65). 20 грудня 2011 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.78). 02 лютого 2021 року позивач звернулася з заявою до державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] 1/3 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0391 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] . (аа.с.84) 23 лютого 2021 року постановою державного нотаріуса відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадкування за заповітом на 1/3 частину спірної земельної ділянки, у зв`язку з відсутності реєстрації права власності за померлою (а.с.94). Так, право власності на земельну ділянку [PERSON] належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори 05 березня 2008 року за №3-515(а.а.79). 25 листопада 2010 року було зареєстровано державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 044918, відповідно до якого 1/3 частина земельної ділянки, загальною площею 0,0391 га. кадастровий номер 1210100000:03:263:0015, котра знаходиться за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 86-87). [PERSON] ще за життя звернулася до реєстрацією право власності та оформлення державного акту про право власності на земельну ділянку, але його реєстрація здійснилася після її смерті. Оскільки у позивача існують перешкоди в оформлені своїх спадкових прав у нотаріуса саме з цих підстав вона звернулися до суду. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] залишила заповіт посвідчений приватним нотаріусом Деллаловою В.М. № 3732 від 20 червня 2008року, яким належне їй домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0391 га. розташованої на території [ADDRESS] , заповіла своїй онуці [PERSON] (а.с.77). 20 грудня 2011 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 1/6 частину домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS] (а.с.78). 23 лютого 2021 року постановою державного нотаріуса відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадкування за заповітом на 1/3 частину спірної земельної ділянки, у зв`язку з відсутності реєстрації права власності за померлою (а.с.94). Так, право власності на земельну ділянку [PERSON] належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори 05 березня 2008 року за №3-515(а.а.79), а 25 листопада 2010 року було зареєстровано державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 044918, відповідно до якого 1/3 частина земельної ділянки, загальною площею 0,0391 га. кадастровий номер 1210100000:03:263:0015, котра знаходиться за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 86-87). [PERSON] ще за життя звернулася за реєстрацією право власності та оформлення державного акту про право власності на земельну ділянку, але його реєстрація здійснилася після її смерті. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Стаття 131 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування судам надані такі роз`яснення: Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, що набула право власності на житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розташований без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Спадкодавець може передавати за заповітом частину належної йому земельної ділянки, тоді інша частина цієї ділянки спадкується за законом. У разі коли спадкодавець заповів всю земельну ділянку або її частину іншим особам, які не успадковували нерухоме майно, то спадкоємці мають право на земельну ділянку, на якій розміщено нерухоме майно та на частину ділянки, яка є необхідною для його обслуговування, незалежно від змісту заповіту. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна, а якщо був установлений порядок користування ним - то з урахуванням цього порядку. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавець [PERSON] у встановлений законом строк прийняла спадщину на 1/3 частину земельної ділянки розташованої за адресою [ADDRESS] за законом після свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , але не встигла оформити своїх спадкових прав на спірне нерухоме майно, при цьому право власності на спадкове майно за спадкодавцем [PERSON] підтверджується правовстановлюючими документами, а тому враховуючи, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті бабці [PERSON] , померлої [INFO] , суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Позивачем при подачі позову не заявлено вимоги про стягнення судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved