Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

16.08.2022 р. [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити, що Свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , видане 24.03.1995 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м.Києва, актовий запис №487, - видане на ім`я та засвідчує смерть саме « [PERSON] », чоловіка [PERSON] . Вказуючи на те, що [INFO] чоловік заявниці помер в період проходження військової служби, про що 24.03.1995 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м.Києва було видано свідоцтво про смерть [PERSON] у віці 32 р., актовий запис № 487, серія [NUMBER] . Набувши право на отримання пенсії в разі втрати годувальника, [PERSON] 20.05.2022 р. звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про призначення пенсії у відповідності до ст.30 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Однак, листом від 03.06.2022 р. [PERSON] було відмовлено у призначенні пенсії в разі втрати годувальника у зв`язку з ненаданням повного пакету документів, в тому числі і у зв`язку з розбіжністю в написанні прізвища померлого годувальника, у свідоцтві про смерть [NUMBER] від 24.03.1995 [PERSON] . Встановлення факту видачі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] щодо смерті [INFO] саме на ім`я [PERSON] необхідне заявнику для отримання пенсії, в даному випадку відсутній будь-який спір про право, у зв`язку з чим вказана заява подається в порядку окремого провадження. В судове засідання заявник та представник заявника не з`явилися, представник заявника поподала до суду заяву про розгляд заяви за їх відсутності, заяву підтримує та просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи про розгляд справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, що вимога [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 29.01.1983 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . \~ \~ \~ \~ [INFO] чоловік заявниці помер в період проходження військової служби, про що 24.03.1995 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м.Києва було видано свідоцтво про смерть [PERSON] у віці 32 р., актовий запис № 487, серія [NUMBER] . У відповідності до положень ст. 29, 30 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті. Право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Набувши право на отримання пенсії в разі втрати годувальника, [PERSON] , 20.05.2022 р. звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області з заявою про призначення пенсії у відповідності до ст.30 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Однак, листом від 03.06.2022 р. [PERSON] було відмовлено у призначенні пенсії в разі втрати годувальника у зв`язку з ненаданням повного пакету документів, в тому числі і у зв`язку з розбіжністю в написанні прізвища померлого годувальника у свідоцтві про смерть [NUMBER] від 24.03.1995 р. [PERSON] , та підтверджується рішенням від 30.12.2021 р. про відмову у призначенні пенсії з тих же підстав. \~ \~ \~ \~Як вбачається з копії експертного висновку від 29.07.2022 р. № 056/609-а, яким було встановлено, що під впливом російської орфоепії та орфографії в українських документальних записах прізвищ трапляються випадки сплутування літер и/і в основах прізвищевих назв. Ідентифікація таких орфографічно відмінних записів прізвищ у документах однієї особи або членів однієї родини ґрунтується на їх співвідношенні з типовими девіаціями, зумовленими наведеними вище причинами. З урахуванням зазначено українські записи прізвища [PERSON] (паспорт, запис [PERSON] ) та [PERSON] (свідоцтво про смерть, запис [PERSON] ), а також запис російською мовою [PERSON] (свідоцтво про укладення шлюбу, запис [PERSON] , ( [PERSON] ) [PERSON] ; військовий квиток, запис [PERSON] у документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначеної особи та її родичів є ідентичними. Розбіжності між українськими документальними записами прізвища виникли внаслідок відхилення від орфографічних норм при його міжмовних перетвореннях під впливом російської орфоепії і є типовою девіацією в умовах українсько-російської двомовності. Що підтверджується копією експертного висновку. \~ \~ \~ \~При дослідженні особових документів померлого в судовому засіданні вбачаються розбіжності в написанні його прізвища. Так, атестат про середню освіту 28.06.1979 р. вдано на ім`я « [PERSON] », диплом Васильківського військового авіаційно-технічного училища від 30.06.1982 р., а також Університету марксизму-ленінізму від 1984 р. видано на ім`я « [PERSON] ». \~ \~ \~ \~Як вбачається з копії посвідчення особи [NUMBER] , виданого на ім`я « [PERSON] » [INFO] , який містить запис про укладення 29.01.1983 р. шлюбу з [PERSON] , а також народження сина [PERSON] , 1984 г.р. \~ \~ \~ \~Крім того, відповідно до довідки військової часини, польова почта [NUMBER] , 15.01.1991 р. №19, «Лейтенант [PERSON] проходит действительную военную службу в войсковой части полевая почта 13708 с июня 1986 года по январь 1991 г. Вместе с тов. [PERSON] проживала жена [PERSON] , которая не работала с июля 1986 года по март 1988 года в связи з невозможностью трудоустройства. \~ \~ \~ \~Таким чином, чітко вбачається, що заявник є дружиною [PERSON] , військовослужбовця, 1962 р.н. \~ \~ \~ \~Однак, при видачі свідоцтва про смерть було допущено помилку в написанні прізвища чоловіка заявника, а саме зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] », при цьому зазначення віку смерті у віці 32 років. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Стаття 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. за №1058 (далі Закон №1058) визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні. Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. за № 1788-XII (далі - Закону № 1788-XII). Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 1788-XII, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника та інших випадках, передбачених цим Законом. Виходячи із норм ст.ст. 22 та 64 Конституції України право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною, і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України. Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується. На виконання положень пункту 4.2 розділу ІV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», органи Пенсійного фонду України при прийманні документів перевіряють зміст і належне оформлення наданих документів, зокрема, на відповідність прізвища, імені, по батькові, що зазначені в наданих заявником документах, паспорту громадянина України, фіксують та засвідчують виявлення розбіжностей (невідповідності). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто, за правилами ст. 293, ч.2 ст.315 ЦПК України в порядку окремого провадження, яке є видом непозовного цивільного судочинства, розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 6 ч. 1, ч. 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи зі змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте, не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження». Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Метою встановлення факту заявника є право на отримання пенсії. Отже, в\~судовому\~засіданні\~знайшов\~підтвердження\~факт, що Свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , видане 24.03.1995 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м.Києва, актовий запис №487, - видане на ім`я та засвідчує смерть 17.03.1995 р. саме « [PERSON] », чоловіка [PERSON] , [INFO] . Даний факт підтверджується зібраними у справі документами. На підставі викладеного,

Outcome: approved