Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

23 вересня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачів [PERSON] , [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . В позові орган опіки та піклування зазначив, що відповідачі є батьками [PERSON] , [INFO] . Донька відповідачів на підставі рішення комісії із захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 17.09.2020 року у зв`язку з загрозою для життя і здоров`я відібрана у батьків і поміщена до комунального закладу «Запорізький обласний спеціалізований центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, в якому перебуває на час подання позову. Відібранню дитини передувало обстеження умов проживання родини, в ході якого встановлено, що за місцем помешкання дівчинки відсутні умови для проживання малолітньої дитини: по квартирі розкидані шприці, в житлі панує сморід, безлад, не дотримуються санітарно-гігієнічні умови, відсутні газо-, водо-, енергопостачання, у дитини немає чистих речей, взуття, не має місця для навчання; зі слів дитини, в квартирі часто перебувають сторонні особи, що поводять себе агресивно. У дівчинки наявні такі захворювання, як живий педикульоз та фарингіт. Означені обставини свідчать про повне усунення батьків від виконання обов`язків з виховання та утримання дитини. На підставі викладеного просить про позбавлення відповідачів батьківських прав щодо доньки, а також стягнення з них аліментів на утримання [PERSON] на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитися дівчинка, по одній четвертій частині заробітку (доходу) відповідачів, але не менш ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дівчиною повноліття. На підставі ухвали судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.02.2021 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду. До початку судового розгляду до суду надійшов уточнений позов, що містить інформацію про відсутність вимог до відповідача [PERSON] через те, що 25 листопада 2020 року сталася його смерть (а. с. 47-49). У судовому засіданні представник позивача підтвердила викладені у заяві доводи. Просить про задоволення позову. Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснила, що відчуває до дитини почуття глибокої любові. В теперішній час вона створила сім`ю з чоловіком, який є працевлаштованим, забезпечує умови її гідної життєдіяльності, вона залишила шкідливі звички, разом з чоловіком відвідує дитину у виховному закладі, в квартирі здійснюється ремонт з метою створення належних умов для проживання та навчання дівчинки. Вона має великий потяг до дівчинки і бажає поєднатися з нею. Не заперечує, що припускалася певних помилок в організації життєдіяльності доньки, проте це відбувалося не навмисно, а через тимчасовий розлад її здоров`я, відповідно до якого вона була позбавлена можливості пересуватися та певний час була прикута до ліжка. В теперішній час вона самостійно пересувається, під час перебування чоловіка на роботі налагоджує в квартирі побут, мріє про повернення дитини в сім`ю, де створюються всі умови для гармонійного життя та розвитку дівчинки. Вона повністю усвідомила шкідливість своїх помилок, яких не припуститься в подальшому. У зв`язку з викладеним просить про відмову в задоволенні позову. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явився, що у відповідності до ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для вирішення спору без його участі. За згаданих обставин суд вважає за можливе представників третіх осіб. Вислухавши пояснення учасників справи, свідка [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що відповідач є матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] (а. с. 9). Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України. Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей Стаття Вказані положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Навмисне невиконання цього обов`язку, про що свідчить ухилення від виховання дитини, тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Як випливає з роз`яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз`яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав. Як на обставини, які свідчать про нехтування відповідачкою означеним обов`язком, позивач посилається на недостатнє піклування з її боку по відношенню до своєї дитини, що потягло наслідки у вигляді відібрання доньки. Суду надані фактичні дані про перебування доньки в спеціалізованому навчально-виховному закладі. Оскільки турбота про фізичний розвиток дитини, створення належних умов для її гармонійного зростання, піклування про здоров`я дитини є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації проявів безтурботного ставлення відповідачки до виконання означеного обов`язку, виконання якого є гарантом гармонійного розвитку дитини. Проте суд, вирішуючи цей спір, знаходить за можливе не використовувати вказані докази на користь задоволення позову, виходячи з такого. Як зазначено судом, ігнорування батьків свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і відсутністю усвідомлення батьками своїх помилок, каяття та намагання покращити ситуацію. Між тим відповідач в судовому засіданні, визнаючи факти проявів недостатнього піклування про дівчинку, виказує ознаки каяття, обіцяє змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків. Означені обставини, на думку суду, свідчать не про злісне ухилення від здійснення батьківського обов`язку, а про вину у формі необережності, яка характеризується недбалістю по відношенню до можливості настання несприятливих для дитини наслідків, і ґрунтується на недостатньому усвідомленні матір`ю обсягу своїх обов`язків, недостатньо розвинутому почутті відповідальності, а також відсутності майнових можливостей для забезпечення повноцінного розвитку дитини, хворобою відповідачки, що на певний час зумовила її перебування в нерухомому стані. Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей. Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Такі самі умовиводи наявні в змісті статті 9 Конвенції ООН про права дитини, за якою держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Закон України «Про охорону дитинства» в статті 14 також розвиває ці міркування, зазначаючи, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. На переконання суду, такий захід впливу на батьків, як позбавлення батьківських прав, який з огляду на його суперечливість природі відношень найближчих людей, є виключною мірою, може бути застосований лише за умови сукупності таких факторів, як злісне невиконання батьками своїх обов`язків та їхнє стійке небажання обирати шлях каяття та виправлення. Відповідачка ж, відвідуючи всі судові засідання в справі та послідовно заявляючи про невизнання позову і неприпустимість для неї думки про перспективу бути розлученою з донькою, виказала своє відношення до можливого застосування до неї вказаного заходу впливу, що, на думку суду, є підставою для надання їй шансу змінити свою поведінку по відношенню до виконання батьківського обов`язку. На користь того, що відповідач усвідомлює зміст своїх обов`язків та має потяг до спілкування з донькою свідчать і показання свідка [PERSON] , який проживає в тому ж житлі, що і позивачка, про здійснення ним та чоловіком позивачки ремонту в квартирі та наявність в ній умов для повернення дитини. На наведений висновок суду не впливає зміст висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав (а. с. 24-25), наявність якого є обов`язковою при розгляд справ цієї категорії, оскільки жоден з джерел доказів не може мати для суду наперед встановленої сили, а вирішення питання про припинення важливого права людини, що ґрунтується на відносинах кровної спорідненості, не може бути продиктовано самими лише формальними міркуваннями. Позбавлення батьківських прав, яке передбачене як вид покарання для батьків за їхню винну поведінку, матиме наслідком і припинення права дитини, що є непричетною до ситуації, яка склалася, на спілкування з матір`ю та розвиток і виховання в сім`ї, тому таке обмеження прав дитини за умови, що мати виказує почуття любові і потягу до дитини, на думку суду, є неприпустимим. Дійшовши висновку про недоцільність застосування найбільш суворого заходу впливу на батьків, суд враховує і відомості про особи відповідачки, яка не лише не страждає від захворювань, що створюють небезпеку для оточення, а взагалі не вживає засобів, що згубно впливають на розвиток особистості. Залишаючи позов без задоволення, суд враховує і зміст п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов`язків, при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності. У зв`язку з викладеним, відмовляючи в задоволенні позову, суд вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, а також покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків в подальшому.

Outcome: dismissed