Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила права користування квартирою. В обґрунтування позову зазначила, що їй на підставі договору дарування від 10.07.2008 року належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Разом з позивачкою в квартирі зареєстровано її онуку [PERSON] та її сина. Вказані особи ніколи не проживали і не проживають в її квартирі. На сьогоднішній час вона позбавлена можливості розпорядитись своєю власністю у будь-який спосіб. Просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та повідомила суду, що протягом багатьох років проживає за адресою: [ADDRESS] , її онука відповідачка ніколи в цій квартирі не проживала. У 2019 році вона погодилася формально її зареєструвати тимчасово, на півроку, з метою отримання останньою соціальної допомоги. Після реєстрації вона ні онуку, ні інших своїх родичів більше 3 років не бачила, телефон у них вимкнений. У неї невелика пенсія, яка переважно йде на оплату комунальних платежів, розмір яких став значно більше, у зв`язку з тим, що в квартирі зареєстровані ще і інші особи. До того ж онука отримала декілька кредитів і кредитори постійно приходять додому і погрожують їй. Представник позивачки також позов підтримала, просила задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився про розгляд справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення у порядку ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. У відповідності до договору дарування квартири від 10.07.2008 року серії ВКМ № 233364, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., [PERSON] є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до Довідки-витягу з особового рахунку № [NUMBER] від 15.07.2021 року, виданого ТОВ «Житлорембудсервіс», за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] , повідомили суду, що багато років проживають за адресою [ADDRESS] , і є сусідами [PERSON] . [PERSON] бачили лише один раз три роки тому у 2019 році. Знають, що остання просила тимчасово зареєструвати її у квартирі позивачки. [PERSON] та її син ніколи не жили і не живуть у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Будь-які родичі позивачку не відвідують, у зв`язку з поганим здоров`ям [PERSON] їй іноді допомагають сусіди. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно із ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Судом встановлено, що відповідач з дитиною ніколи у вказаній квартирі не проживали. Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є відсутність або непроживання відповідача без поважних причин понад один рік в квартирі, власником якої є позивач. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі довів. Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли родич власника всупереч волі власника продовжує бути зареєстрованим без будь-яких підстав і статусу члена сім`ї вони не мали (який надає право користування у таких випадках). Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності. Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім`ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач із дитиною у спірній квартирі не мешкав і не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі. Суд вважає, що права дитини не будуть порушені, оскільки відповідачка та її син ніколи не проживали і не проживають у вказаній квартирі. Компенсації судового збору позивач не вимагає.

Outcome: approved