Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом [PERSON] до [PERSON] , за яким просить суд: зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні позивачем будинком, що знаходиться в його частковій власності за адресою реєстрації його проживання по [ADDRESS] , шляхом вселення позивача до зазначеного будинку та передачі йому ключів від нього та дворової хвіртки, припинити дію укладеного відповідачем [PERSON] договору оренди житла зі сторонніми особами, в яких не має реєстрації за вказаною адресою, які не є співвласниками зазначеного будинку та письмова згода позивача на проживання яких в будинку відсутня, і виселити їх з будинку за адресою [ADDRESS] , заборонити вчинення у подальшому відповідачем [PERSON] дій, які можуть порушити право власності позивача; стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду за вимушену оренду позивачем житла за період з 01 липня 2019 року по дату винесення судового рішення, розмір якої станом на дату подачі позову складає 10000,0 грн за перший та останній місяці оренди, виходячи із розрахунку 5000,0 грн щомісячно, упущену вигоду за одержання відповідачем доходів у зв`язку з порушенням прав позивача, за період з 28 травня 2019 року по дату винесення судового рішення (або дату поновлення відповідачами прав позивача), в повному розмірі цих доходів, розмір яких станом на дату подачі позову складає 18000 грн за перший, другий та останній місяці оренди, виходячи із розрахунку 6000,0 грн за один місяць; моральну шкоду в розмірі 30000,0 грн, звільнити позивача від сплати судового збору, як інваліда 2 групи, обґрунтовуючи свої вимоги таким. [PERSON] , [INFO] , інвалід 2 групи, зареєстрований з 26 червня 2009 року та з 2000 року проживав в приватному будинку за адресою: [ADDRESS] , власником частки якого він є, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03 вересня 2014 року. Зазначений будинок складається з двох фактично відокремлених частин з окремими входами: «a1» (менша частина, 30,8 кв. м) і «а2-а4» (більша частина 53,4 кв. м) та має надвірні споруди, розташовані на земельній ділянці площею 229 кв. м. Загальна площа будинку складає 84,2 кв.м. Менша частина будинку («a1») складається з житлової кімнати, кухні, коридору та санвузла. Фактично позивач з 2013 року за усною домовленістю з іншими власниками будинку, разом з ними користувався надвірними спорудами і приміщеннями загального користування - кухнею, коридором та санвузлом частини «a1» будинку, а також особисто користувався частиною житлової кімнати, приблизно 6 кв. м, яка частково відокремлена (не ізольована) в межах житлової кімнати меншої частини будинку («a1») фальшстіною. Деякий час (приблизно протягом 2-х років) позивач не проживав в будинку постійно, але приблизно один раз на місяць приїжджав туди й перебував в будинку протягом кількох годин (приносив деякі свої речі, забирав інші, відпочивав тощо). 22 червня 2019 року з метою подальшого проживання за місцем своєї реєстрації, позивач приїхав до свого будинку з речами, але не зміг потрапити в будинок за вказаною адресою з причини зміни замків іншими співвласниками. Після з`ясування обставин виявилося, що іншим власником зазначеного будинку [PERSON] , з відома співвласника [PERSON] , без погодження позивача, частина «a1» будинку, в якій проживав позивач, у повному обсязі була здана в оренду стороннім особам за договором оренди, укладеним без згоди позивача в порушення ст. 358 ЦК України, за що [PERSON] отримала від орендаря орендну плату в розмірі 12100,0 грн за 2 місяця (з 28 травня 2019 року по 27 червня 2019 року та за останній місяць проживання), виходячи з розрахунку щомісячного розміру орендної плати, який складає 6000,0 грн, про що орендарка повідомила позивача особисто та декілька разів це підтвердила, в присутності дружини позивача [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON] . Пізніше, коли позивач з дружиною (також інвалід 2 групи) потрапили до будинку (з дозволу орендаря), під час проведення візуального огляду житлового приміщення з`ясувалося, що в ньому деякі речі позивача відсутні (мікрохвильова піч), а іншими речами домашньої обстановки та вжитку користується орендар (холодильник, газова поверхня, духова шафа, пральна машинка, кухонні меблі, посуд тощо). Житлова кімната меншої частини будинку («a1»), в тому числі її частково відокремлена частка, де позивач спав, зайнята речами та меблями орендаря, а ліжко-диван стоїть на дворі, навіть нічим не накрите на випадок опадів. Протягом години до вказаного будинку прибула співвласниця [PERSON] зі своїм колишнім чоловіком та в грубій формі наказала позивачу з дружиною залишити будинок з причини того, що позивачу, нібито, взагалі нічого не належить та він ні на що не має права, що є порушенням ст. 47 Конституції України, ст. 358 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 155 ЖК Української PCP. Таким чином, позивач не зміг залишитися в будинку й не може туди потрапити до цього часу. Внаслідок таких дій іншого власника частини будинку [PERSON] позивач був вимушений терміново, щоб взагалі не залишитися на вулиці, змінити свої плани щодо влаштування на ніч та щодо пошуку тимчасового місця проживання на період до відновлення прав позивача. Оскільки він фактично не працює та отримує мінімальну допомогу з інвалідності (1497 грн/міс.), а також з урахуванням неочікуваності проблеми що виникла, в позивача не було матеріальної можливості вирішити це питання шляхом найму житла і він був вимушений залишитися на ніч в машині своєї дружини разом з нею. З наступного дня до 01 липня 2019 року позивач з дружиною вимушені були проживати в житловому приміщені, яке належить її сину та в якому на цей час здійснюється ремонт із застосуванням високотоксичних фарб, шпаклівки, цементу та інше, що, з урахуванням літньої спеки, визивало в позивача постійний сильний головний біль, запаморочення та інші неприємні симптоми отруєння. Також, через неможливість постійного знаходження в зазначених умовах, позивач був вимушений періодично виходити із зазначеного приміщення та перебувати тривалий час «на ногах». Ці обставини, а також додатковий стрес через позбавлення позивача відповідачем права на житло, призвели до виникнення в позивача абсцесу культі нижньої кінцівки, внаслідок чого він втратив можливість ходити на протезі, або така хода завдавала йому нестерпного болю. З 01 липня 2019 року з причини відсутності інших варіантів, позивач уклав договір оренди житла за адресою [ADDRESS] , із щомісячним платежем 5000 грн. (без урахування комунальних платежів). Позивач вважає, що фактичне його виселення з будинку іншим співвласником, залишення його без доступу до житла, непогоджене з ним вселення до будинку сторонніх осіб, які користуються його власними речами без його відому порушує права позивача, які закріплені Конституцією України й іншими законодавчими актами України. 08 липня 2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності та стягнення матеріальної і моральної шкоди, було відкрито. Розгляд справи проводився в порядку загального позовного провадження. 17 липня 2019 року позивачем [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності та стягнення матеріальної і моральної шкоди, за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, до набрання рішенням законної сили шляхом: накладення арешту на належну відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності 1/6 частини будинку за адресою: [ADDRESS] ; заборони відповідачу [PERSON] , а також іншим співвласникам будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вчиняти буд-які дії щодо вказаного будинку, в тому числі здавати його приміщення в оренду на будь-яких умовах (платних, або безоплатних). Ухвалою суду від 18 липня 2019 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову - відмовлено. 17 липня 2019 року позивачем [PERSON] було подано заяву про залучення до участі у справі третьої сторони без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [INFO] . У заяві було відмовлено. 17 липня 2019 року позивачем [PERSON] було подано заяву про уточнення первісного позову, а саме: позивач просить вважати помилково неодноразово зазначену адресу будинку « [ADDRESS] » такою, що фактично є адресою будинку « [ADDRESS] ». 07 жовтня 2019 року позивачем [PERSON] було подано заяву про залучення до участі у справі третьої сторони без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , [INFO] , яка є орендарем спірної частини будинку. Заяву було задоволено. Відповідачем [PERSON] було подано відзив 18 вересня 2019 року, в якому відповідач заперечує проти позову, вказуючи на таке. З позивачем матір відповідача [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2004 року. Після реєстрації шлюбу позивач поселився у будинок [ADDRESS] , ј частина якого належала матері відповідача до шлюбу на праві приватної власності. [PERSON] народилася у цьому будинку і мешкала разом з матір`ю, вони вели сумісне господарство, мали спільний бюджет. 27 серпня 2010 року відповідач вступила у зареєстрований шлюб з [PERSON] і перейшла з прізвища [PERSON] на [PERSON] . Під час шлюбу матір відповідача та позивач придбали: плазмовий телевізор вартістю 6000,0 грн, комп`ютер вартістю 7000,0 грн, автомобіль ВАЗ07 за 2800,0 дол. США (300,0 з яких надала [PERSON] ), духовку електричну ELEKTROLUX вартістю 2214 грн 08 коп., пральну машину LG вартістю 1971,58 грн, газову поверхню HANSA вартістю 1569 грн 92 коп., Холодильник WHIRPOOL вартістю 2400,0 грн, кухонні меблі вартістю 2000,0 грн - загальною сумою 93155 грн 58 коп. [INFO] матір відповідача [PERSON] померла. Актовий запис № 5913 про її смерть у віці 44 роки зроблено 14 червня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції. Похорон матері здійснювала відповідач разом з бабусею [PERSON] , що підтверджується договором-замовленням на організацію проведення поховання. [PERSON] ніякої участі у витратах не приймав. Спадкоємцями першої черги залишилися: позивач [PERSON] , донька померлої, [PERSON] та матір померлої [PERSON] , яка відмовилася від спадщини на користь відповідача. Духовку електричну ELEKTROLUX вартістю 2214 грн 08 коп., пральну машину LG вартістю 1971,58 грн, газову поверхню HANSA вартістю 1569 грн. 92 коп. позивач та матір відповідача придбали у кредит за договором від 27 червня 2012 року вартість кредиту 7026 грн 06 коп. З 27 червня 2012 року по день смерті за кредитом сплачено: 3635,0 грн. Після смерті [PERSON] за кредитом сплачено: 4064 грн. Після смерті матері відповідача позивач успадкував 1/3 частину від 1/4 частини, тобто 1/12 частину будинку [ADDRESS] , який належав матері відповідача до шлюбу, в який він поселився і мешкав на протязі багатьох років, а також забрав свої особисті речі і майно, яке було придбане підчас шлюбу, а саме: плазмовий телевізор вартістю 6000,0 грн, комп`ютер вартістю 7000,0 грн, автомобіль ВАЗ07 вартістю 2800,0 дол. США, загальною вартістю 83000,0 грн. Також виявилося, що на ім`я матері за кредитною карткою залишився борг, який з травня 2015 року по вересень 2016 року сплатила відповідач. Сума вартості спадщини і особистий внесок позивача 7040 грн 33 коп. за вирахуванням 2030,0 грн, сплачених за кредитною картою на ім`я [PERSON] відповідачем становить 5010 грн 33 коп. Майно, придбане під час шлюбу розподіляється на протязі шлюбу, при розірванні шлюбу, а також на протязі трьох років після розірвання шлюбу. У випадку смерті поділ майна, отриманого у спадок, здійснюється в межах строку на прийняття спадщини. Окрім цього, відповідач вказує, що в оренду житло вона не здавала, ніяких коштів не отримувала, а тому їй не зрозуміло, яким чином рахується позивачем його упущена вигода у розмірі 18000,0 грн, а також, яким чином відповідач повинна сплачувати позивачу та його дружині оренду житла у розмірі 10000,0 грн. Стосовно заяви позивача про залучення третьої особи відповідач проти, тому що мова йде про спадкове майно, до якого ніяким чином не причетна [PERSON] . Позивач надав до суду клопотання про приєднання доказів, а саме: акт державного виконавця від 25 липня 2019 року; копія розписок в отримані грошових коштів за оренду квартири від 01 липня 2019 року, 01 серпня 2019 року, 01 вересня 2019 року; копія заяви позивача на ім`я начальника Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області про вчинення злочину від 08 липня 2019 року; копія відповіді начальника Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від № 38/5860) на заяву позивача від 08 липня 2019 року; копія Додаткової угоди № 1 до договору оренди квартири від 01 липня 2019 року за адресою: [ADDRESS] . 02 жовтня 2019 року позивачем було подано відповідь на відзив, де зазначено наступне. Предметом спору за позовом є порушене відповідачем право на проживання в будинку, в якому позивач фактично проживав з 2000 року (в тому числі зареєстрований з 2009 року) та розпоряджатися 1/12 частиною цього будинку на праві спільної часткової власності, підтвердженої відповідним свідоцтвом. Про порушення цього права позивач дізнався 22 червня 2019 року, коли не зміг потрапити до свого будинку з причини заміни в ньому відповідачем замків та вселення квартирантів. Це підтверджується заявою позивача до Малиновського районного ВП в м. Одесі та відповіддю на цю заяву. Відповідач в своєму відзиві надає інформацію про придбане позивачем та його померлою дружиною [PERSON] нібито наявне майно, про нібито виплачені відповідачем кредити за її померлу матір, про будівельні та сантехнічні роботи в будинку тощо, що взагалі не має жодного відношення до предмету спору в цьому позовному провадженні. Таким чином, у відзиві відповідача відсутнє будь-яке обґрунтування щодо її відмови в усунені перешкод в проживанні позивача в їх спільному будинку та, як наслідок, відмови суду у задоволені позову. Станом на 22 жовтня 2019 pоку, тобто на призначену дату судового засідання, строк порушення відповідачем прав позивача складе приблизно 4 місяці, відповідно ціна позову складе приблизно 74000,0 грн. [PERSON] вважає за можливе укласти мирову угоду з відповідачем на своїх умовах лише після принесення нею вибачень за приниження гідності позивачу та його дружині. 02 жовтня 2019 року третьою особою [PERSON] було подано позовну заяву, як третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30000,0 грн, посилаючись на такі обставини. Предметом спору по справі є право позивача [PERSON] на проживання в будинку за місцем його реєстрації та користування приміщеннями будинку, власником 1/12 частки якого він є, та яке порушується відповідачем [PERSON] . Це порушення здійснюється шляхом протиправної поведінки відповідача по відношенню до позивача, яка проявляється в недопущені позивача до приміщень будинку, заміні замків на вхідних дверях та на хвіртці, вселені до приміщення будинку, в якому проживає позивач, сторонніх осіб без погодження з позивачем, винесені з будинку ліжка позивача тощо. Предметом спору не є право власності на спадкове майно, про що 24 вересня 2019 року в судовому засіданні по цій справі було заявлено адвокатом відповідача, оскільки це право вже підтверджено відповідним Свідоцтвом, доданим позивачем до матеріалів справи, та ніким не оскаржується. Завдана протиправною поведінкою відповідача по відношенню до [PERSON] моральна шкода полягає в наступному. [PERSON] є інвалідом з 24 листопада 2010 року 1-ї групи, а з 06 листопада 2012 року 2-ї групи безстроково (ампутація лівої нижньої кінцівки). Також в нього гіпертонічна хвороба 3 ступеню з високим ризиком та безліч інших захворювань, що підтверджується відповідною довідкою, долученою до матеріалів справи. Через зазначені вади здоров`я та хвороби він потребує постійної медикаментозної підтримки, на яку в нього не вистачає коштів, оскільки він ніде не працює та отримує мінімальну допомогу від держави в розмірі близько 1500,0 грн. В зв`язку з цим, витрати на підтримку здоров`я чоловіка та його лікування [PERSON] здійснює зі своєї заробітної плати, яка є основою сімейного бюджету. [PERSON] з 2004 року є інвалідом 2-ї групи безстроково (загальне захворювання). Через наявні в [PERSON] хвороби, вона також потребує постійної медикаментозної підтримки й також здійснює її із своєї заробітної плати. З моменту, як відповідач почав здійснювати перешкоди щодо проживання чоловіка [PERSON] за адресою його реєстрації, заселивши до будинку без його згоди сторонніх осіб та змінивши замки без надання ключів, її чоловік був вимушений орендувати інше, що потягло за собою додаткові витрати з сімейного бюджету. В результаті додаткових витрат на оренду житла [PERSON] з чоловіком катастрофічно не вистачає коштів на лікування, проживання та призначене лікарями дієтичне харчування, внаслідок чого самопочуття й стан здоров`я [PERSON] та здоров`я її чоловіка постійно погіршується. Вважає за необхідне зазначити, що її матеріальний внесок на оплату оренди житла для проживання в ньому її чоловіка позивача [PERSON] та на його лікування здійснюється нею не тільки з причини особистого бажання йому допомогти, а й з причини необхідності виконання нею обов`язків по відношенню до чоловіка, встановлених Сімейним кодексом України. Таким чином, в зв`язку з погіршенням здоров`я чоловіка внаслідок протиправної поведінки щодо нього з боку відповідача, [PERSON] зазнала моральної шкоди, яка полягає у її фізичних та душевних стражданнях з причини погіршення стану здоров`я чоловіка та відсутності матеріальної можливості здійснювати його та її належне лікування через необхідність здійснювати додаткові витрати на оренду житла. Моральну шкоду оцінює в 30000,0 грн. Позивачем надано клопотання: про долучення доказів, що підтверджують розміщення відповідачем оголошень про здачу в оренду будинку та приналежність [PERSON] (яка проживає в будинку без згоди позивача) номеру телефону, з якого вона надавала письмову згоду на огляд позивачем договору оренди; клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме - копію розписки в отриманні грошових коштів за оренду квартири від 01.11.2019 року, від 01.12.2019 року, від 31.12.2019 року, від 01.02.2020 року, від 01.03.2020 року, від 01.04.2020, від 01.05.2020 року, від 01.06.2020 року, від 01.07.2020 року, 01.09.2020 року, 01.10.2020 року, від 01.11.2020 року, від 01.12.2020 року, від 01.01.2021 року, від 01.02.2021 року, від 01.03.2021 року, від 01.04.2021 року, від 01.05.2021 року; клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме копію медичної довідки ТОВ «Дім медицини» №175 від 02.03.2020 року, копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого №868 Медичного центру ТОВ «Кардіка Асістанс», копія виписки №16036/957 із медичної карти стаціонарного хворого; копію виписки з медичної карти стаціонарного хворого №1025 Медичного центру ТОВ «Кардіка Асістанс». Відповідач 05 серпня 2020 року надала до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи Акту про матеріально-технічний стан будинку. Ухвалою суду від 30 червня 2021 року було витребувано з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копію актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На виконання ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси було надано актовий запис про смерть [PERSON] . 14 вересня 2021 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності та стягнення матеріальної і моральної шкоди, за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] , про відшкодування моральної шкоди було зупинено. 16 лютого 2022 року провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності та стягнення матеріальної і моральної шкоди, за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] про відшкодування моральної шкоди було поновлено. Ухвалою суду від 18 липня 2022 року залучено до участі у справі замість відповідача [PERSON] , яка вибула з процесу у зв`язку зі смертю, яка настала [INFO] , її правонаступником - [PERSON] , [INFO] , від імені та інтересах якої діє законний представник [PERSON] , у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, та стягнення матеріальної і моральної шкоди, за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у зв`язку із тим, що він знаходиться за кордоном як біженець (на період воєнного стану) на позовних вимогах наполягав у повному обсязі. Після залучення до участі у справі правонаступника відповідача, відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив, відзиву на позов не подавав. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає первісний позов [PERSON] таким, що підлягає частковому задоволенню, а позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] - без задоволення за таких обставин. Щодо позову [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності та стягнення матеріальної і моральної шкоди. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 26 червня 2009 року в приватному будинку за адресою [ADDRESS] , власником 1/12 частки якого він є після смерті [PERSON] (Свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 вересня 2014 року, а. с. 8, т. 1). Спадкоємцями першої черги залишилися: позивач - [PERSON] , донька померлої, [PERSON] та матір померлої [PERSON] , яка відмовилася від спадщини на користь відповідача. Допитані в судовому засіданні 17 липня 2020 року свідки дали такі свідчення. Свідок [PERSON] (позивач - вітчим свідка) повідомив, що вітчима не пускали до квартири. Це призвело до погіршення здоров`я. [PERSON] приїхав на Туристську, 16 зі своєю подругою [PERSON] . Двері відкрила дівчина, представилась [PERSON] та заявила, що вона є квартиранткою, проте відповідач [PERSON] заперечувала даний факт. В домі був безлад, меблі [PERSON] були на вулиці, тому він проживав в домі [PERSON] , де проводився ремонт. Саме ремонт та погані умови, в яких проживав [PERSON] , призвели до погіршення здоров`я. На питання третьої особи [PERSON] свідок [PERSON] відповів, що [PERSON] зізналась, що в квартирі дійсно проживає квартирантка та обіцяла повернути кошти. Квартирантка виїжджати з квартири не збиралась. На питання відповідача [PERSON] свідок [PERSON] відповів, що [PERSON] , коли той познайомився з ним, вже ходив на протезі, проте працював у таксі. Нога була ціла нижче коліна. Зараз нога вище коліна. Ніяких документів про те, що [PERSON] проживає у домі на [ADDRESS] , як квартирант, вона не надала [PERSON] . На питання суду свідок [PERSON] відповів, що до квартири на [ADDRESS] ніякого відношення [PERSON] немає. До цього [PERSON] жив на [ADDRESS] . Свідок [PERSON] (знайома) повідомила суд, що 22 червня 2019 року свідок відпочивала разом із [PERSON] . Матір [PERSON] подзвонила сину та попросила приїхати на [ADDRESS] , коли вони приїхали туди, то їм відкрила квартирантка, яка розповіла, що вона знімає квартиру та платить за неї 6000,0 грн. Ліжко [PERSON] стояло на вулиці. Техніка була в будинку. На питання третьої [PERSON] сказала, що відповідач [PERSON] відповіла, що позивач не зайде до квартири і те, що згодом вона обіцяла повернути кошти. На питання відповідача [PERSON] відповіла, що квартирантка [PERSON] не заявляла ніяких документів про оренду квартири. Свідок [PERSON] (позивач [PERSON] - колишній зять свідка) повідомила суд, що подруга [PERSON] - [PERSON] (прізвища не пам`ятає) через те, що вона посварилась з чоловіком, попросила тимчасово «прихистити» її з дитиною та надати квартиру для проживання. На той момент [PERSON] не проживав у квартирі вже 3 роки, тільки іноді заїжджав. [PERSON] забрав найцінніші речі: машину, телевізор, комп`ютер та ін. [PERSON] розповіла [PERSON] , що вони з [PERSON] вирішили питання з речами та він забрав найцінніші речі, інші залишив їй. Через 3 роки він заявився та почав «ломитись» в дім. [PERSON] заявила, що вона сказала [PERSON] , що в нього є 6 кв. м. в цьому домі (кімната без вікон та дверей). [PERSON] через 2 місяці з дому з`їхала. Зараз в домі ніхто не живе. На питання третьої особи [PERSON] відповіла, що коли [PERSON] попав в аварію на вул. Щорса (переходив дорогу на вул. Щорса та був дуже п`яний). До цього відносини з ним були чудові. Проте, він дуже пив та ніколи не працював. Позивач зареєстрований по [ADDRESS] . В [PERSON] зареєстровано 2/3 частини будинку, у [PERSON] - Ѕ частки будинку. Договір оренди з [PERSON] не укладався. Частка будинку не здається та ніколи не здавалась. Коли померла донька [PERSON] , то свідок спитала, яку частини будинку залишити позивачу, то він обрав ту частину будинку, яка знаходилась біля санвузла. До смерті доньки [PERSON] дав [PERSON] (прізвища невідомо) технічний паспорт, після чого машина пропала. Після того, як заявили автомобіль в розшук, його знайшли в м. Біляївці, проте він їхати за нею не хотів. Машина куплялась сумісно, свідок також доклав власні кошти. На питання відповідача [PERSON] - [PERSON] (донька [PERSON] ) попросила матір прописати [PERSON] , так як його виписали з гуртожитку. Після чого вони розписались. Так як, чоловік [PERSON] не ходив, то підписав заяву про згоду на прописку позивача. Про те, щоб прописати [PERSON] в будинку на [ADDRESS] , нікого з членів сім`ї не питали. На питання третьої особи [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] проживали з 2005 року. [PERSON] пив кожен день. В половині, яку надали [PERSON] , ремонту він не робив та запустив цю частину. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб на власний розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому такими діями відповідачем порушені права та законні інтереси позивача у справі. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Судом встановлено, що сторона відповідача створює перешкоди позивачу у користуванні власністю, тому суд вважає за необхідне позов [PERSON] в цій частині задовольнити. Зобов`язати правонаступника відповідача [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , не чинити перешкоди [PERSON] , в користуванні будинком, що знаходиться у спільній частковій власності за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до зазначеного будинку та передачі йому ключів від будинку та дворової хвіртки. Щодо вимог про припинення дії договору оренди, виселення та заборони вчинення дій, які можуть порушити право власності. Позивач просить припинити дію укладеного відповідачем [PERSON] договору оренди житла зі сторонніми особами, в яких не має реєстрації за вказаною адресою, які не є співвласниками зазначеного будинку та письмова згода позивача на проживання яких в будинку відсутня, і виселити їх з будинку за адресою [ADDRESS] , заборонити вчинення у подальшому відповідачем [PERSON] дій, які можуть порушити право власності позивача. Позивач посилається на те, що [PERSON] , з відома співвласника [PERSON] , без погодження позивача, частина «a1» будинку, в якій проживав позивач, у повному обсязі була здана в оренду стороннім особам за договором оренди, укладеним без згоди позивача в порушення ст. 358 ЦК України, за що [PERSON] отримала від орендаря орендну плату в розмірі 12100,0 грн за 2 місяця (з 28 травня 2019 року по 27 червня 2019 року та за останній місяць проживання), виходячи з розрахунку щомісячного розміру орендної плати, який складає 6000,0 грн, про що орендарка повідомила позивача особисто та декілька разів це підтвердила, в присутності дружини позивача [PERSON] та свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Згідно ч. 1 ст. 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину (Постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року, справа № 642/3198/19). Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України). Враховуючи, що до суду не надано жодних достовірних доказів щодо укладення між відповідачем [PERSON] та [PERSON] договору оренди частини будинку по [ADDRESS] , суд вважає недоведеною вимогу позивача про припинення дії договору оренди, виселення та заборони вчинення дій, які можуть порушити право власності, а тому суд має в цій частині позовних вимог [PERSON] відмовити. Щодо стягнення майнової шкоди. Позивач [PERSON] посилається на те, що з 01 липня 2019 pоку з причини відсутності інших варіантів, позивач уклав договір оренди житла за адресою [ADDRESS] , із щомісячним платежем 5000,0 грн. На підтвердження даного факту до суду були надані клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів, а саме копій розписок в отриманні грошових коштів за оренду квартири. Позивач вважає, що фактичне його виселення з будинку іншим співвласником, залишення його без доступу до житла, непогоджене з ним вселення до будинку сторонніх осіб, які користуються його власними речами без його відома порушує права позивача, які закріплені Конституцією України й іншими законодавчими актами України, а тому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача матеріальну шкоду за вимушену оренду позивачем житла за період з 01 липня 2019 року по дату винесення судового рішення, розмір якої станом на дату подачі позову складає 10000,0 грн за перший та останній місяці оренди, виходячи із розрахунку 5000,0 грн щомісячно, упущену вигоду за одержання відповідачем доходів у зв`язку з порушенням прав позивача, за період з 28 травня 2019 року по дату винесення судового рішення (або дату поновлення відповідачами прав позивача), в повному розмірі цих доходів, розмір яких станом на дату подачі позову складає 18000 грн за перший, другий та останній місяці оренди, виходячи із розрахунку 6000,0 грн за один місяць. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (знайомий позивача [PERSON] ) повідомив суд, що [PERSON] просила здати квартиру [PERSON] . На квартирі у [PERSON] вони разом не змогли проживати, тому що у [PERSON] є собака, а на квартирі [PERSON] проживає матір, у якої є алергія на собак. Підтвердив факт укладання між ним та позивачем договору оренди квартири по [ADDRESS] , із щомісячним платежем 5000,0 грн. За змістом статті 158 ЖК України визначено , що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Суд вважає, що правова позиція позивача щодо стягнення майнової шкоди за вимушену оренду житла є необґрунтованою, так як позивач повинен був діяти на підставі вимог статті 158 ЖК України, а саме укласти договір найму житла в письмової форми та провести його реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Вказана реєстрація не була проведена. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Суд звертає увагу та те, що позивач [PERSON] обґрунтовує майнову шкоду «вимушеністю вкрай термінового найму іншого житла, упущення вигоди від здачі в оренду моєї частки будинку з моєю побутовою технікою та меблями». Вбачається протиріччя, оскільки за твердженням позивача він орендував квартиру по [ADDRESS] , оскільки йому чинили перешкоди у вселенні в частину будинку по [ADDRESS] , а він не мав іншого житла, при цьому вважає, що наявна упущена вигода, оскільки частину будинку по [ADDRESS] він міг би здавати в оренду, при цьому залишаючись без житла. Таким чином, судом не вбачається безпосереднього причинної зв`язку між шкодою і діями відповідача. За викладених обставин суд має відмовити в частині вимог [PERSON] щодо стягнення майнової шкоди. Щодо стягнення моральної шкоди. Позивач вказує, що оскільки він фактично не працює та отримує мінімальну допомогу з інвалідності (1497 грн/міс.), а також з урахуванням неочікуваності проблеми що виникла, в позивача не було матеріальної можливості вирішити це питання шляхом найму житла і він був вимушений залишитися на ніч в машині своєї дружини разом з нею. З наступного дня до 01 липня 2019 року позивач з дружиною вимушені були проживати в житловому приміщені, яке належить її сину та в якому на цей час здійснюється ремонт із застосуванням високотоксичних фарб, шпаклівки, цементу та інше, що, з урахуванням літньої спеки, визивало в позивача постійний сильний головний біль, запаморочення та інші неприємні симптоми отруєння. Також, через неможливість постійного знаходження в зазначених умовах, позивач був вимушений періодично виходити із зазначеного приміщення та перебувати тривалий час «на ногах». Ці обставини, а також додатковий стрес через позбавлення позивача відповідачем права на житло, призвели до виникнення в позивача абсцесу культі нижньої кінцівки, внаслідок чого він втратив можливість ходити на протезі, або така хода завдавала йому нестерпного болю. Завдану моральну шкоду оцінює в 30000,0 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Позивач [PERSON] , пред`явивши позов до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, посилався на її заподіяння шляхом протиправних дій відповідача [PERSON] щодо порушення його права на володіння та користування частиною житлового будинку. [PERSON] померла [INFO] , в порядку процесуального правонаступництва до участі у справі була залучена [PERSON] ,[INFO] , від імені та інтересах якої діє законний представник [PERSON] . В основу виникнення зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди законом (ч. 2 ст. 23 ЦК України) покладене розуміння її як втрат немайнового характеру у вигляді фізичного болю, душевних страждань, інших негативних явищ, завданих особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Такі наслідки правопорушення стосуються суто особистої сфери, є індивідуальними для кожної особи й оцінюються по-різному. Особистий характер права (а рівно й обов`язку) щодо відшкодування моральної шкоди визначає неможливість заміни його суб`єкта, переходу права в порядку правонаступництва. Ані на момент завдання моральної шкоди, ані на момент звернення кредитора до заподіювача з вимогою в судовому або позасудовому порядку, ані на момент розгляду справи судом відповідні права й обов`язки, будучи остаточно невизначеними, не здатні і переходити до правонаступників. Положеннями ч. 2 ст. 1231 ЦК України встановлюються істотні винятки із загального правила про неприпустимість наступництва у правах і обов`язках, що випливають із відносин особистого немайнового характеру. Так до спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. За викладених обставин суд має відмовити в частині вимог [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди. Щодо позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] . Суд вважає у задоволенні позову третьої особи про відшкодування моральної шкоди також відмовити з підстав, викладених в обґрунтуванні судом підстав відмови в частині позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч. 6 цієї статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При розподілі судового збору суд виходить з того, що позивач є інвалідом другої групи та звільнений від сплати судового збору, відповідачем у цій справі є малолітня особа, а її законний представник діє виключно в інтересах дитини, а тому дохід законного представника не має значення для встановлення спроможності оплатити судовий збір. За викладених обставин суд вважає, що судовий збір має компенсуватися за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial