Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

До Малиновського районного суду м.Одеси 04.09.2020 року надійшов позов [PERSON] в інтересах малолітнього сина [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інеси Володимирівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни, Одеської міської ради, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та стягнення моральної та матеріальної шкоди, у якому позивач просить: -визнати договір купівлі-продажу купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між невідомими особами, які діяли від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 15 січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською Інессою Володимирівною, зареєстрований у реєстрі №133 недійсним; - визнати договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений невідомими особами, які діяли від імені [PERSON] та [PERSON] 18 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світланою Леонідівною, зареєстрований у реєстрі №138, недійсним; -привести сторони у первинний стан; -у порядку спадкування за законом визнати право власності за [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат загальною площею 60,6 кв.м, у тому числі житлової площі 32,6 кв.м; - стягнути з [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської Інеси Володимирівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 250000 грн. і моральну шкоду у розмірі 90000 грн. В обґрунтування позову зазначено, що згідно свідоцтва про право власності на житлову площу від 07.05.1996 р., виданого Управлінням комунального господарства міського виконавчого комітету Одеської міської ради на праві спільної приватної власності належала квартира [ADDRESS] належала в річних частках [PERSON] та [PERSON] . У 2006 році [PERSON] виїхала з м. Одеси та у спірній квартири з вказаного часу по день смерті [PERSON] , яка померла [INFO] не проживала. У серпні 2006 року [PERSON] зверталася з заявою до ЖКХ про проведення перерахунку оплати комунальних послуг у зв`язку із тим, що [PERSON] виписана з квартири та нею не користується, останнє місце проживання або дата смерті не відомо. Одеська міська рада на протязі майже 20 років не приймала будь-яких заходів про визнання Ѕ частини квартири, яка належала [PERSON] безхазяйною або відумерлою. [PERSON] сплачувала комунальні послуги, проводила ремонтні роботи та на підставі ст. 344 ЦК України набула права власності на вказану частку квартири. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилася спадщина квартиру [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 р. встановлено, що [PERSON] був двоюрідним племінником померлої [PERSON] та після смерті останньої має право на спадкування. [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, інших спадкоємців не має. Однак, під час вирішення питання про видачу свідоцтва про право власності встановлено, що 20.01.2015 р. було відкрите кримінальне провадження №42014160010000041, в межах якого встановлено, що 20.01.2015 р. від імені [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тверською І.В. Договір укладено в той час, як [PERSON] вже померла. Крім того встановлено, що 18.03.2015 р. від імені [PERSON] з [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л. [PERSON] був визнаний потерпілим, але [INFO] він помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина на все його майно, спадкоємцем є малолітній [PERSON] . Вказує, що діями приватних нотаріусів Тверською І.В., [PERSON] та [PERSON] завдана матеріальна та моральна шкода. У результаті завданої психічної травми, незаконним заволодінням спадковим майном (квартирою) батьку [PERSON] . [PERSON] , останній помер. З 2015 року та станом на день звернення до суду [PERSON] не може отримати право власності на спірну квартиру та користуватися нею, двері закриті, а відтак, завдана моральна шкода, яку оцінюють у 90 тис. грн. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 07.09.2020 року цивільну справу було передано до розгляду Приморського районного суду м.Одеси як підсудного. У порядку авторозподілу головуючим суддею по справі було визначено Домусчі Л.В. та матеріали справи були передані 26.10.2020 року. Ухвалою суду від 03.11.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого судового засідання на 07.12.2020 року. У підготовче засідання призначене на 07.12.2020 року сторони не з`явилися, представник ОМР на електронну адресу суду надав письмові пояснення, в яких просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, оскільки ОМР не є належним відповідачем у справі. Розгляд справи відкладено на 01.03.2021 року. 23.02.2021 року на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. надійшов відзив, в якому просила відмовити в позові. Вказала, що нею договір купівлі-продажу від 20.01.2015 р. за реєстровим номером 133 не посвідчувався, про що свідчать записи в реєстрі нотаріальних дій; бланк НАМ 154258, на якому викладений договір за Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів отриманий та використаний [PERSON] ; реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нею не проводилася; підпис на копії договору проставлений не нею. Також, 23.02.2021 року на адресу суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. надійшло клопотання про вилучення її, як відповідача, з участі у справі, як неналежного відповідача, та залучення її до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. У підготовче засідання призначене на 01.03.2021 року з`явилися [PERSON] , клопотання приватного нотаріуса Тверської І.В. про виключення її з кола відповідачів не визнали, просили відмовити. Також просили задовольнити клопотання про витребування доказів. У підготовче засідання з`явилася представник ОМР - Хаматуліна О.С., клопотання приватного нотаріуса Тверської І.В. залишила на розсуд суду, проти клопотання позивача про витребування доказів не заперечувала. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Протокольною ухвалою суду від 01.03.2021 року відмовлено у задоволенні приватного нотаріуса Тверської І.В. про виключення її із кола відповідачів та залучення як 3 особи, у зв`язку з незгодою позивача та її представника. Прийнято відзив на позов від приватного нотаріуса Тверської І.В. Також задоволено клопотання представника позивачки та надано час на ознайомлення з відзивом та правом на відповідь на відзив протягом 15 днів. Ухвалою суду від 01.03.2021 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Абусової Гульдрайхан Рашидівни копію спадкової справи №5768471 від 14 липня 2015 року до майна померлої [INFO] [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 12.04.2021 року. У підготовче засідання призначене на 12.04.2021 року з`явилися [PERSON] та представник позивачки - [PERSON] , який просив відкласти розгляд справи та повторно направити приватному нотаріусу ухвалу суду про витребування. Представник ОМР - Хаматуліна О.С. у підготовчому засіданні не заперечувала проти відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою суду, у зв`язку з невиконанням ухвали суду про витребування, відкладено слухання справи на 17.05.2021 року. 12.04.2021 року на виконання ухвали суду від 01.03.2021 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Абусової Г.Р. на адресу суду надійшла копія спадкової справи №5768471 від 14 липня 2015 року до майна померлої [INFO] [PERSON] . 14.05.2021 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. на адресу суду надійшов лист, з якого вбачається, що приватний нотаріус не є належним відповідачем у даній справі. У підготовче засідання призначене на 17.05.2021 року з`явилися [PERSON] та представник позивачки - [PERSON] , позовні вимоги підтримали, заперечували проти виключення нотаріусів з кола відповідачів. У підготовче засідання з`явилася [PERSON] , яка зазначила, що вона не претендує на спадщину. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи міститься заява приватного нотаріуса ОМНО Сімаченко С.Л. щодо розгляду справи за її відсутністю. Ухвалою суду від 17.05.2021 року підготовче засідання було закрито, справу було призначено до судового розгляду по суті на 13.07.2021 року. У судове засідання призначене на 13.07.2021 року з`явився представник [PERSON] - адвокат Масалов П.В., позов не визнав, надав суду заяву про поновлення строку на подання відзиву, в якій також просив повернутися до стадії підготовчого провадження. У судове засідання з`явилися [PERSON] та адвокат Вознюк М.П., позов підтримали, просили задовольнити, проти клопотання представника відповідача не заперечували. Суд протокольною ухвалою, враховуючи, що [PERSON] була належним чином сповіщена, приймала участь у підготовчому засіданні 17.05.2021 року, отримала копію позову з ухвалою суду 24.04.2021 року, відмовлено в поновленні строку на подання відзиву та залишено відзив без розгляду. Також відмовлено у задоволені клопотання про повернення до стадії підготовчого, оскільки це не передбачено ЦПК. У судовому засідання адвокат Масалов П.В. просив прийняти письмові пояснення та надав суду клопотання про витребування доказів. Адвокат Вознюк М.П. заперечував проти клопотання про витребування, просив відмовити. Також у судовому засіданні сторонами по справі були наданні пояснення щодо обставин по справі. [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що її чоловік [PERSON] помер, та вона хотіла оформити спадщину на неповнолітнього сина, однак, звернувшись до нотаріальної контори дізналася, що спадщину оформити не можливо. Її чоловік прийняв спадщину, яка складається зі спірної квартири після смерті [PERSON] та зареєстрував своє право власності, але свідоцтво про право на спадщину отримати не встиг, оскільки помер. Представник позивача вказав, що на момент укладення 18.03.2015 р. оскаржуваного договору купівлі-продажу, [PERSON] вже померла. Крім того, спірна квартира двічі продавалася, але відповідачка [PERSON] не змогла зареєструвати своє право власності за першим договором, а тому вони вирішили вдруге укласти договір вже у м. Одесі. Місцезнаходження іншої співвласниці квартири [PERSON] їм не відомо, квартира більше 5 років зачинена. Малолітній [PERSON] має право на спадщину після смерті свого батька. Всі документи на квартиру знаходилися вдома та їх вилучила поліція, а потім, вони якимсь чином потрапили до шахраїв. [PERSON] була подана до нотаріальної контори заява про прийняття спадщини після померлої [PERSON] була відкрита спадкова справа, але отримати свідоцтво про право на спадщину він не встиг, оскільки помер, та потім було відкрито кримінальне провадження. З 2015 року [PERSON] мав право користування спірної квартирою, але до цього часу він не може до неї вселитися та фактично її отримати, внаслідок чого завдано матеріальної шкоди (це як би орендувати квартиру). Їм не відомо про стан квартири, оскільки вона зачинена. Моральна шкода полягає у неотриманні досі свідоцтва про право на спадщину та батько помер, оскільки на їх думку, у нього стався серцевий напад в результаті махінацій шахраїв із квартирою. Про [PERSON] їм нічого не відомо. Жодних інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має. Представник відповідачки [PERSON] вказав, що по договору купівлі-продажу від 20.01.2015 р. нотаріусом вчинено всі передбачені законом дії, але нотаріус зазначає, що нею такий договір не посвідчувався, а відтак, такий договір не може бути визнаний недійсним, а він є такий, що не вчинений. Є відомості з Реєстру права власності, з яких вбачається, що вказаний правочин не зареєстрований. [PERSON] постійно проживає у м. Одесі та не була присутньою при укладенні вказаного вище договору у м. Києві. Крім того, такий договір повинен був бути вчинений за місцезнаходження майна. Щодо договору від 18.03.2015 р. вказав, що [PERSON] ввів в оману знайомий [PERSON] який просив укласти такий договір, та відповідно у відношенні останнього було відкрито кримінальне провадження, яке наразі слухається у Київському районному суді м. Одеси. Була підробка паспортного документу [PERSON] з метою заволодіння майном. Корміч була допитана в якості свідка, тобто договір вчинено на підставі підробних документів, та в цій частині вважає, що позов підлягає задоволенню. Але вироку суду щодо вини поки не має, а тому застосування ст. 228 ЦК України не є можливим. Водночас [PERSON] померла ще до укладення вказаного договору, та відповідачка була впевнена, що іншою стороною правочину виступає саме вона, хоча це обов`язок нотаріуса встановлювати осіб, тобто договір укладено невідомою особою. Щодо застосування наслідків недійсності правочину -реституції, вважає вказане неможливим, оскільки фактично [PERSON] не отримала ані ключів від квартири, ані саму її в натурі, відсутні докази проведення оплати за неї тощо. Вона не вважає себе власником квартири. Вважає що відсутні підстави для відшкодування як моральної так і матеріальної шкоди, оскільки доказів вказаним вимогам матеріали справи не містять. Щодо визнання права власності вказав, що відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право власності, крім того, наявні інші спадкоємці, [PERSON] було у власності Ѕ частина спірної квартири. Суд протокольною ухвалою, згідно ч.2 ст.222, ч.2 ст.126 ЦПК України клопотання про витребування доказів залишив без розгляду, у зв`язку з пропущенням строку. По справі оголошено перерву до 06.10.2021 року для вивчення спадкової справи та пояснень сторін. У письмових поясненнях адвокат відповідачки [PERSON] [PERSON] вказав, що в матеріалах справи міститься відзив приватного нотаріуса КМНО Тверської І.В., у якому вона вказує на те, що договір купівлі-продажу від 20.01.2015 р. нею не посвідчувався, бланк використаний іншим нотаріусом, підпис на договорі не її, що на їх думку свідчить про те, що нотаріусом не встановлювалися особи сторін, які укладали договір, не визначався обсяг цивільної дієздатності, не встановлені дійсні наміри сторін та не здійснені інші необхідні дії, які б вказували на вчинення правочину саме цими особами за участю нотаріуса. Враховуючи зазначене та зважаючи на те, що нотаріус не посвідчувала договір купівлі-продажу від 20.01.2015 р. та не вчиняла жодних дій, притаманних нотаріусу відносно цього правочину, а також не реєструвала право власності за відповідачем 1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відсутні підстави стверджувати, що вказаний договір має юридичну силу і породив будь-які права та обов`язки у сторін, а відтак, вважає, що відсутні підстави для застосування будь-яких правових наслідків. Вказав, що відповідачка [PERSON] постійно проживає у м. Одесі за адресою місця реєстрації, не залишає межі міста та області більше 10 років, а тому вона фізично не могла бути присутня при підписанні договору у м. Києві та не пам`ятає взагалі коли і за яких обставин підписувала договір. Щодо договору купівлі-продажу від 18.03.2015 р. вказав, що [PERSON] до підписання договору була введена в оману [PERSON] (колишнім роботодавцем), який використав її в якості «підставного» покупця з метою фактичного отримання права власності на квартиру. Звертав увагу, що у відношенні [PERSON] відкрито кримінальне провадження №42014160010000041, що розглядається Київським районним судом м. Одеси, справа №520/14986/15-к. Вказав, що встановленими обставинами в ухвалах слідчого судді свідчать про те, що продаж квартири вчинено на підставі підроблених документів та із застосуванням шахрайських дій з боку особи, яка має статус обвинуваченого в рамках кримінального провадження. [PERSON] , яка була вмовлена на підписання спірного договору не знала, що продавець не є тією особою, за яку себе видає, а [PERSON] (власник майна) вже померла. [PERSON] була впевнена, що іншою стороною виступає саме [PERSON] . При цьому, відповідачем 3 нотаріусом ОМНО Сімаченко С.Л., на яку покладено обов`язки по встановленню осіб сторін, які укладали договір, визначенню обсягу цивільної дієздатності, дійсних намірів сторін та вчинення інших дій не було повідомлено [PERSON] , що сторона правочину [PERSON] (власник майна) не є цією особою за яку себе видає та те, що остання діє на підставі підробленого паспорту. Щодо застосування реституції, вказав, що [PERSON] не сплачувалися кошти за спірним договором купівлі-продажу, не мала змоги користуватися спірним майном, не проживала, ніяким чином майном не розпоряджалася, а відтак, застосування реституції вважає неможливим. Щодо відшкодування матеріальної шкоди вказав, що в матеріалах справи відсутні докази спричинення збитків, а відтак, вважає, що відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди. Щодо відшкодування моральної шкоди вказав, що шкода у вигляді психічної травми була завдана [PERSON] , який помер [INFO] , однак в матеріалах справи відсутні докази спричинення моральної шкоди конкретній особі у розмірі та взагалі докази наявності такої шкоди, протиправної поведінки з боку відповідача 1, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини. Стосовно визнання права власності, вказав, що неможливо визнати право власності на майно за спадкоємцем у разі відсутності відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, тобто без дотримання процедури, передбаченої чинним законодавством. Вказує, що підставою для звернення до суду може бути тільки відмова нотаріуса від вчинення нотаріальних дій. З матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] вбачається, що відсутня постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а також наявні інші спадкоємці, права яких можуть бути порушені. У судовому засіданні 06.10.2021 року були присутні [PERSON] , її представник [PERSON] та представник відповідача [PERSON] , представник ОМР не з`явився, надав суду клопотання про відкладення. Розгляд справи відкладено на 25.11.2021 року з метою витребування доказів. Ухвалою суду від 11.10.2021 року витребувано: - з Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради відомості щодо власників квартири [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року та копії правовстановлюючих документів. - у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 18.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світланою Леонідівною, зареєстрованого в реєстрі за №138, та інших матеріалів нотаріальної справи, яку було заведено у зв`язку з посвідченням зазначеного договору. - у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Абусової Гульдрайхан Рашидівни інформацію, чи видавалось спадкоємцям свідоцтво про право на спадщину за законом відносно майна померлої [INFO] [PERSON] (спадкова справа №3/2015 від 14.07.2015 року, номер у спадковому реєстрі 57684761), а у разі видачі такого свідоцтва, надати суду належним чином завірену його копію. У судовому засіданні 25.11.2021 року були присутні [PERSON] , представник позивачки - адвокат Вознюк М.П., представник [PERSON] - адвокат Масалов П.В., представник Одеської міської ради - Балюк Б.О., по справі оголошено перерву до 26.01.2022 року у зв`язку з неотриманням судом відповідей на ухвалу суду від 11.10.2021 року про витребування. 10.12.2021 року на виконання ухвали суду від 11.10.2022 року від приватного нотаріуса ОМНО Сімаченко С.Л. на адресу суду надійшла відповідь, в якій зазначено, що надіслати належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 18.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] не має можливості, у зв`язку з тим, що згідно Ухвали (справа №520/10718/15-к) слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 05.08.2015 року (внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №420141600100000041) було вилучено вищевказаний договір купівлі-продажу з документами, на підставі яких договір був посвідчений. 10.01.2022 року на виконання ухвали суду від 11.10.2022 року від приватного нотаріуса ОМНО Марченко А.М. на адресу суду надійшла відповідь, в якій зазначено, що приватний нотаріус ОМНО Абусова Г.Р. припинила свою приватну нотаріальну діяльність, згідно Наказу ПМУ МЮ (м.Одеса) від 10.06.2021 року за №357/03-08. Спадкова справа №3/2015 від 17.07.2021 року, щодо померлої [PERSON] , яка померла [INFO] зберігається у приватного нотаріуса ОМНО Марченко А.М. У судове засідання призначене на 26.01.2022 року з`явився [PERSON] - адвокат Вознюк М.П., який зазначив, що позивачка оплатила рахунок за витребування доказів з БТІ, проте відповідь буде виготовлена після 21.02.2022 року, у зв`язку з чим просив розгляд справи відкласти. У судове засідання з`явився представник [PERSON] - адвокат Масалов П.В., який зазначив, що у зв`язку з тим, що спадкова справа №3/2015 від 17.07.2021 року, щодо майна померлої [INFO] [PERSON] зберігається у приватного нотаріуса ОМНО Марченко А.М., просив витребувати у приватного нотаріуса ОМНО Марченко А.С. належним чином засвідчену копію спадкової справи №3/2015, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Проти клопотання про відкладення не заперечував. Представник ОМР Лебедєва Д.Ф. у судовому засіданні клопотання представників сторін залишила на розсуд суду. Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та оголошено по справі перерву до 02.03.2022 року з метою надання відповіді КП «БТІ» ОМР і витребування спадкової справи. У судове засідання призначене на 27.04.2022 року сторони не з`явилися, про причини не явки суд не повідомляли; повторно надіслано ухвалу суду від 31.01.2022 р. приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М., розгляд справи відкладено на 08.06.2022 р. У судове засідання, призначене на 08.06.2022 року сторони не прибули, про причин не явки суд не повідомляли, судове засідання через відсутність доказів належного повідомлення сторін відкладено на 16.08.2022 року; повторно надіслано ухвалу суду від 31.01.2022 р. приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. У судове засідання призначене на 16.08.2022 року з`явилися представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні встановлено, що ухвала суду про витребування доказів не виконана, внаслідок чого, суд ухвалив повторно направити для виконання ухвалу та відкласти розгляд справи на 11.10.2022 р. Ухвалою суду від 22.08.2022 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко Аеліти Мехманівни інформацію, чи видавалось спадкоємцям свідоцтво про право на спадщину за законом відносно майна померлої [INFO] [PERSON] (спадкова справа №3/2015 від 14.07.2015 року, номер у спадковому реєстрі 57684761), а у разі видачі такого свідоцтва, надати суду належним чином завірену його копію. 23.09.2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. на виконання ухвали суду від 22.08.2022 р. повідомлено, що за матеріалами спадкової справи №3/2015, заведеної щодо майна померлої [PERSON] виданого будь-якого свідоцтва про право на спадщину за законом не вбачається. В судове засідання 10.10.2022 р. з`явилися представник позивачки адвокат Вознюк М.П., представник [PERSON] - адвокат Масалов П.В., представник Одеської міської ради та нотаріуси не з`явилися, про причини не явки суд не повідомляли, в матеріалах справи наявні їх письмові пояснення. Суд, не виходячи до нарадчої кімнати на місці ухвалив за ч. 3 ст. 223 ЦПК України провести судове засідання у відсутності представника ОМР та відповідачів нотаріусів, які належним чином сповіщались про розгляд справи їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.05.1996 року. Виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] у рівних частинах (а.с. 15). 17.08.2006 р. [PERSON] подавалася заява на ім`я начальника Жеку про проведення перерахунку за комунальні послуги з 2001 року, оскільки [PERSON] виписалася з квартири та вона проживає одна (а.с. 22). [PERSON] народився [INFO] , батьками вказано [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 10). 20.01.2015 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за п. 1 якого [PERSON] та [PERSON] передали у власність (продали), а [PERSON] приймає у власність квартиру під [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат загальною площею 60,6 кв.м, у тому числі житловою - 32,6 кв.м і оплатила ціну за квартиру за наведених у договорі умовах. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстровано у реєстрі за №3133 (а.с. 12 зворотній бік). 18.03.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за п. 1 якого [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] приймає у власність квартиру під [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат загальною площею 60,6 кв.м, у тому числі житловою - 32,6 кв.м і оплатила ціну за квартиру за наведених у договорі умовах. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстровано у реєстрі за №138 (а.с. 16-17). Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №40929645 від 14.07.2015 р., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Абусовою Г.Р. заведено спадкову справу №3/2015 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 14). За матеріалами спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] встановлено, що із заявою про прийняття спадщини звернувся двоюрідний брат померлої [PERSON] , заява зареєстрована нотаріусом 14.07.2022 р. (а.с.78). 14.07.2015 р. за вих. № 5/02-14 приватним нотаріусом ОМНО Абусовою Г.Р. на адресу [PERSON] надіслано лист у якому просила надіслати на її адресу заяву про прийняття спадщини, оформлену належним чином, тобто, справжність підпису повинна бути посвідчена нотаріально, або прибути особисто до нотаріальної контори в строк до 22.08.2015 р. (а.с. 82). 14.07.2015 року [PERSON] подано приватному нотаріусу ОМНО Абусовій Г.Р. належно оформлену заяву про прийняття спадщини (а.с. 83). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі №521/12475/15-ц від 19.10.2015 року за заявою [PERSON] , зацікавлена особа Одеське міське управління юстиції про встановлення факту родинних відносин, встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; визнано, що у свідоцтві про смерть [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції та помилково було вказано прізвище померлої як « [PERSON] », замість прізвища « [PERSON] »; встановлено факт належності свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції - 06.03.2015 року, на ім`я [PERSON] , громадянці [PERSON] , [INFO] , уродженці м. Одеси, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , яка померла [INFO] у віці 62 роки; встановити, що [PERSON] , [INFO]., була бабусею [PERSON] , [INFO] та рідною сестрою [PERSON] , [INFO] ; встановлено, що [PERSON] , [INFO] є двоюрідним племінником [PERSON] , [INFO] . Рішення набрало законної сили 16.11.2015 року (а.с. 95-96). 25.08.2015 р. до Першої Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулася двоюрідна сестра [PERSON] , яка проживає у м. Луганськ (а.с. 101). 25.08.2015 р. до Першої Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] звернулася двоюрідна сестра [PERSON] , громадянка Російської Федерації, яка проживає у м. Відне (а.с. 104). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції 16.12.2015 р. (а.с. 11). 23.06.2016 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Мельник Л.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] є малолітній син [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво складається із квартири [ADDRESS] . Спадкова справа №10/2016, зареєстровано у реєстрі за №2 (а.с. 13). Згідно журналу судового засідання Київського районного суду м. Одеси від 04.09.2019 р. у справі №520/14986/15-к за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2, 3, 4 ст. 190, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 358 КК України, суд у складі головуючого судді Тонконоженко М.М. після наради на місці колегією суддів ухвалив визнати потерпілим [PERSON] та його законним представником його мати [PERSON] (а.с. 18-20). Відповідно до витягу зі справи 02-33 Том 1, сторінка 7 (дата 20 січня), реєстру для реєстрації нотаріальних дій 2015 р. приватного нотаріуса КМНО Тверської І.В., реєстровий номер договору 3133 відсутній, оскільки наявні номери нотаріальних дій з 12 по 16 (а.с. 53-54). За інформаційною довідкою з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів №169523191 від 09.02.2021 р., за параметрами запиту серії та номер бланку НАМ 154258. Останній отримано 15.01.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою Мариною Гамідівною та 06.02.2015 р. використано (а.с. 55). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №264326098 від 05.07.2021 р. за критерієм пошуку: [ADDRESS] вбачається, що 18.03.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 138 від 18.03.2015 р. зареєстровано право власності за [PERSON] . Крім того, міститься запис про обтяження, а саме арешт нерухомого майна на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/11581/15-к та ухвали Київського районного суду м. Одеси у справі №520/8182/15-к (а.с. 150-151). Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.06.2015 року у справі №520/8182/15-к, якою накладено арешт на спірну квартиру встановлено, що у березні 2015 року [PERSON], маючі на меті заволодіння квартирою [ADDRESS] , яка згідно до даних з реєстру прав власності на нерухоме майно належить [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 07.05.1996, за попередньою змовою з невстановленими особами підготував ряд фіктивних документів, в результаті чого 18 березня 2015 року у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] був укладений договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], зареєстрований в реєстрі за № 138, між [PERSON], яка виступала в якості продавця та [PERSON], яка виступала в якості покупця. Проведенням слідчих дій було встановлено, що сторонами вказаного правовчину є «підставні» особи, використані [PERSON] з метою заволодіння вказаним об`єктом нерухомості, так невстановлена особа, заволодівши паспортом громадянки України, виданого на імя [PERSON], здійснивши «переклейку» фотокартки у ньому та видавши себе за дійсного власника квартири [ADDRESS], реалізувала її [PERSON], яку [PERSON] ввівши в оману використовував в якості «підставного» покупця, з метою отримання фактичного права власності на квартиру. Вказаний факт 28.05.2015 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та об`єднано з кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань та об`єднано з кримінальним провадженням внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42014160010000041 від 17.04.2014 року, за ознаками ч.3 ст. 190 КК України (а.с. 153-154). Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31.08.2015 року у справі №520/11842/15-к встановлено, зокрема, що повторно, в період часу з лютого по березень 2015 року, у [PERSON] із корисливих мотивів виник злочинний умисел, направлений на заволодіння шахрайським шляхом права власності на квартиру [ADDRESS] . Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення шахрайства, [PERSON] , вступивши в злочинну змову з невстановленими особами, підготував документи, необхідні для подальшого заволодіння правом власності на квартиру [ADDRESS] , яка згідно відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно на праві приватної власності належить [PERSON] (на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 07.05.1996), для укладання в подальшому фіктивного договору купівлі-продажу на вказану квартиру. Так, [PERSON] , вступивши у злочинну змову з невстановленими особами, використовуючи підроблений паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 07.09.1999 на ім`я [PERSON] Жовтневим РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області та підроблену довідку (виписку з домової книги про склад сім`ї і реєстрації) без зазначення номеру та дати видачі та інші документи, а саме свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 07.05.1996 на кв. [ADDRESS] , виданого на ім`я [PERSON] , розпорядження органу приватизації №75961 від 07.05.1996, технічний паспортна квартиру [ADDRESS] , виданого на імя [PERSON] , висновку щодо вартості об`єкту нерухомості СПД [PERSON] від 02.02.2015, та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру 1949908349 на ім`я [PERSON] , листа за №4795-17/543-У від 06.03.2015 КП «БТІ» ОМР, 18.03.2015, знаходячись спільно з [PERSON] в офісі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Скісна, 38, 2 надав приватному нотаріусу ОМНО Сімаченко С.Л., при цьому ввівши в оману [PERSON] , схилив останню до укладання фіктивного договору купівлі-продажу квартири з [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за №138) щодо отримання права власності на кв. [ADDRESS] , тим самим [PERSON] з невстановленими особами придбав право на розпорядження вказаним об`єктом нерухомості, чим позбавив законного власника - [PERSON] її майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5, 12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Отже ст. 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15.01.2015 року, укладеного від імені [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] 15 січня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською Інессою Володимирівною, зареєстрований у реєстрі №133, суд вбачає, що [PERSON] пояснила суду, що вона такий договір не підписувала, тобто, не було волі сторони правочину. При цьому, судом встановлено, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В. не посвідчувала вказаний договір, бланк на якому укладено договір був виданий іншому нотаріусу, а також, у реєстрі реєстрації вчинення нотаріальних дій за 2015 рік приватного нотаріуса Тверської І.В. за даним номером відсутня реєстраційна дія. Таким чином, враховуючи наявність такого договору, суд вважає, що він підлягає визнанню недійсним, на підставі положень ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України. Посилання представника відповідачки [PERSON] на те, що вищевказаний договір фактично є неукладеним, оскільки не зареєстрований у Державному реєстрі права власності суд до уваги не приймає, оскільки вимогу про визнання правочину недійсним може заявити особа, яка не є стороною відповідного правочину, однак має самостійний охоронюваний законом інтерес (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц (пункт 58); від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 42); від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18 (пункт 49)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 937/5316/20 (провадження № 61-8217св21) вказано, що «тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину». Враховуючи що позивач оспорює вказаний договір, вважаючи, що такий договір порушує його права, не визнання відповідачкою також його дійсності, суд вважає, що вищевказаний договір від 15.01.2015 р. є недійсним. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного від імені [PERSON] з [PERSON] 18 березня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світланою Леонідівною, зареєстрований у реєстрі №138. Судом встановлено, що на час посвідчення вказаного правочину [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00015632012 від 28.07.2015 р. (а.с. 86-87). За ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та б статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Судом встановлено, що на момент вчинення правочину 18.03.2015 року, [PERSON] вже померла, та відповідно до вимог ч. 4 ст. 25 ЦК України її цивільна правоздатність припинилася у момент її смерті. Крім того, стороною відповідача [PERSON] як в письмових поясненнях так і в поясненнях у судових засіданнях факт укладення договору не оспорюється. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов у цій частині підлягає задоволенню. Щодо застосування реституції. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. В даному випадку застосування реституції є неможливим, оскільки продавець за договором на момент його укладення померла, з пояснень сторони відповідачки [PERSON] встановлено, що остання грошових коштів на виконання договору продавцю не передавала, ключів та самої квартири в натурі не отримувала. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Суд вважає, що слід застосувати вищевказані положення та припинити право власності [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Щодо визнання права власності в порядку спадкування. Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За частиною 2 статті 1220 ЦК України, час відкриття спадщини є днем смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У відповідності до ч. 1 статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Згідно частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частин 1-3 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцять років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Згідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Таким чином, статтею 1276 ЦК України у порядку спадкової трансмісії передбачений перехід права саме на прийняття належної померлому спадкоємцю частки спадщини, до того ж таке право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо ж строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Наявні в матеріалах спадкової справи заяви [PERSON] , [PERSON] про прийняття спадщини подані після закінчення 6 місячного строку на її прийняття, а відтак, за положенням ст. 1272 ЦК України вважаються такими, що не прийняли її. Відомостей про визначення їм додаткового строку матеріали спадкової справи не містять. Судом встановлено, що [PERSON] був двоюрідним братом померлої [PERSON] та у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак, не встиг отримати свідоцтво та [INFO] помер. Спадкоємцем майна [PERSON] є його син [PERSON] , який 23.06.2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, а відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав у [PERSON] права на спадкування в порядку спадкової трансмісії після смерті [PERSON] . В той же час, вирішуючи питання щодо спадкового майна, суд враховує, що померлій [PERSON] за життя належала лише Ѕ частина квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а відтак, суд дійшов висновку про визнання за [PERSON] права власності саме на вказану частку спадкового майна. Посилання сторони відповідача на не звернення [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини судом не приймається до уваги, оскільки вказане спростовується рішенням суду про встановлення факту родинних відносин та Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, що «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II). В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)». Щодо вимог про визнання права власності за набувальною давністю. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Враховуючи, що з позову та пояснень сторони позивача встановлено, що квартира зачинена, доступу до неї вони не мають, власник майна їм відомий - [PERSON] , спірним майном не користувалися, тобто, відсутні підстави передбачені ст. 344 ЦК України для визнання права власності за набувальною давністю. Щодо вимог про стягнення матеріальної шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Доводи про наявність матеріальних збитків у визначеному позивачем розмірі будь-якими належними та допустимими доказами позивачем не підтверджені. В даному випадку, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідачів збитків, оскільки не можливість отримання неповнолітнім [PERSON] права власності на спірну квартиру та не можливість користуватися нею не можуть слугувати єдиною підставою для їх стягнення. Більш того, як встановлено з пояснень сторони позивача, квартира закрита більше 5 років, доступу до неї сторона відповідача не мала, а відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, крім іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на те, що позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано суду жодних належних та беззаперечних доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань чи втрат немайнового характеру та внаслідок яких саме неправомірних дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог в частині стягнення моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю. Відповідно до положень частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Позивач [PERSON] на момент звернення до суду був малолітнім, позов від його імені подано законним представником матір`ю [PERSON] , а відтак, згідно п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Про наявність судових витрат сторонами не заявлено, а відтак, відсутні підстави для їх розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: partial