Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, в якому просила: визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із нею; визнати незаконним утримання відповідачем малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та зобов`язати відповідача протягом двох днів з дня набрання рішенням суду законної сили, повернути доньку до її постійного місця проживання з нею; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно з момент пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позову позивач зазначила, що 21 квітня 2007 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2011 року. Від даного шлюб в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . 29 серпня 2013 року вона уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] ». Після розірвання шлюбу з відповідачем спільна дочка залишилася проживати разом з нею. Вона ніколи не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з донькою, оскільки усвідомлює значення участі батька у вихованні дитини. Відповідач не цікавився виховання доньки та матеріальними потребами дитини. Згодом, відповідач звернувся до позивача з проханням побачитися з донькою та попросив надати йому дозвіл забрати дитину на кілька днів до себе, обіцявши повернути доньку. Однак, через деякий час відповідач доньки не повернув, на телефонні дзвінки не відповідав та не виходив на контакт. З цього часу вона намагається повернути дитини, проте відповідач не дозволяє їй бути присутньою у життя доньки, бути поряд, займатися доглядом та вихованням дитини. Вказаними діями відповідач самовільно змінив місце проживання доньки, що загрожує їй психологічною травмою, оскільки раптовий переїзд є стресом та підвищує рівень тривожності дитини. Також, у відповідача відсутні належні умови для проживання та розвитку дитини, останній не володіє необхідними навичками у вихованні дитини, не знає особливостей характеру доньки, її інтереси. Донька бажає проживати разом з нею. Зазначила, що визначення місця проживання дитини з нею, не вплине на взаємовідносини доньки з батьком, оскільки не буде позбавляти відповідача права виконувати свої батьківські обов`язки. При цьому, вона самостійно забезпечувала дитину всім необхідним для її повноцінного утримання та розвитку. Вважає, що для належного утримання дитини, забезпечення її повного та всебічного духовного та фізичного розвитку, з урахуванням її вікових потреб, доцільним буде стягнення аліментів в розмірі ј частини всіх видів доходів (заробітку) відповідача щомісячно. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Копію позовної заяви з додатками надіслано до Відділу з питань опіки та піклування служби у справах дітей Управління сім`ї та захисту дітей Тернопільської міської ради та зобов`язано протягом одного місяця надати висновок щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 15 серпня 2022 року відповідач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Семусь Т.А., подав відзив на позов. Вказав, що з 2016 року він постійно проживає в Сполучених Штатах Америки разом зі своєю сім`єю: дружиною [PERSON] , сином [PERSON] та дочкою [PERSON] . Після розірвання у 2011 році шлюбу з позивачем їх спільна донька [PERSON] залишилася проживати разом з позивачем. Він постійно спілкувався з донькою та позивачем, приймав участь у вихованні та забезпеченні доньки, передавав позивачу грошові кошти на утримання дитини, робив подарунки на свята тощо. 24 лютого 2022 року після початку бойових дій на території України, він з позивачем вирішили, для забезпечення безпеки їх дочки [PERSON] , вивезти її до нього в США. Для цього він купив квиток дочці на літак, а позивач надала заяву-згоду від 14 лютого 2022 року, посвідчену приватним нотаріусом, про згоду на поїздку дочки [PERSON] в США та у зворотному напрямку в період з 15 лютого 2022 року по 15 лютого 2023 року в супроводі представника авіакомпанії. 02 березня 2022 року [PERSON] прилетіла до нього в США з [PERSON] . З 02 березня 2022 року дочка [PERSON] проживає з ним та його сім`єю в США, де вона має окрему кімнату та повністю забезпечена усім необхідним, є застрахованою по типу страхування медичні та стоматологічні послуги. [PERSON] навчається у неповній середній школі Ван Віка (Нью-Йорк, США), навчальний рік в якій вона успішно закінчила з високими балами. Яна регулярно відвідує уроки бальних танців, приймає участь в танцювальних конкурсах та займає призові місця. В нього дуже близькі відносини з дочкою [PERSON] , вона зростає в атмосфері любові, поваги та взаєморозуміння. Він не має наміру перешкоджати позивачу у здійсненні нею прав та обов`язків стосовно дитини. Вважає, що в обставинах, які склалися, повернення дочки до закінчення війни в країну, де ведуться активній бойові дії, кожного дня гине цивільне населення, у тому числі діти, де її життя та здоров`я кожного дня може наражатися на небезпеку, не є якнайкращим забезпеченням інтересів доньки. Зазначив, що він постійно брав участь у забезпеченні доньки [PERSON] , а з 02 березня 2022 року він повністю утримує доньку та забезпечує всі її потреби самостійно. При цьому, право на звернення до суду має той з батьків, з ким проживає дитина. Оскільки позов пред`явлений позивачем 21 червня 2022 року, а їх донька [PERSON] з березня 2022 року проживає з ним та перебуває на його повному утриманні, позивач не набула права звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів в її користь на утримання доньки. Крім цього, позивач не набула права звернення до суду з вимогою про повернення дитини за місцем її проживання, оскільки переїзд доньки [PERSON] до нього відбувся за їх з позивачем спільним погодженням, про що свідчить надана позивачем заява-згода від 14 лютого 2022 року. При цьому, позивач самостійно відвезла дитину в аеропорт у місто Варшаву та посадила її на літак. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позову. 25 серпня 2022 року позивач подала відповідь на відзив. Вказала, що дочка [PERSON] не бажає проживати разом з батьком та його сім`єю. Донька прагне проживати разом з нею та просить повернути її додому до більш звичного їй середовища проживання та соціального оточення. Зазначені факти свідчать про відсутність серйозного ставлення у відповідача до своїх батьківських обов`язків. Відтак, проживання дитини з нею буде відповідати найкращим її інтересам, оскільки вона добре знає інтереси та потреби дитини, особливості її режиму дня, відповідально ставиться до материнства, виховання доньки є пріоритетом для неї. Вона створює усі необхідні умови для повноцінного розвитку та виховання доньки. Разом з донькою вони проживають у квартирі, де у дитини є свій власний простір, облаштований усім необхідним для її фізичного та духовного розвитку. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві на позов. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, дослідив матеріали справи, встановивши обставини справи і перевіривши письмовими доказами, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2011 року. Від даного шлюбу в сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Великоберезовицькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області 07 жовтня 2009 року. З довідки про реєстрацію місця проживання особи за №65/28-03 від 04 січня 2017 року, виданої Управлінням державної реєстрації Тернопільської міської ради вбачається, що [PERSON] зареєстрована разом з позивачем по [ADDRESS] . 29 серпня 2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 04 квітня 2014 року. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] ». 07 лютого 2013 року відповідач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07 лютого 2013 року. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] ». Від даного любу у відповідача народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 листопада 2014 року та донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про живонародження (перекладеним з англійської на українську мову), реєстраційний номер 1446 від 23 серпня 2016 року. Як слідує із заяви-згоди [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З. 14 лютого 2022 року, зареєстрованої в реєстрі за №129, [PERSON] надала згоду своїй малолітній доньці [PERSON] , [INFO] , на тимчасові поїздки за кордон в Сполучені Штати Америки, а також у зворотному напрямку в період з 15 лютого 2022 року по 15 лютого 2023 року в супроводі представників авіакомпанії «LOT» та/або «МАУ», які несуть відповідальність за життя і здоров`я дитини під час поїздок та забезпечать її повернення до місця проживання. Як вбачається із висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №798 від 03 серпня 2022 року, орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із матір`ю [PERSON] по [ADDRESS] . Зі змісту вказаного висновку встановлено, що 18 липня 2022 року працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено обстеження умов проживання заявника [PERSON] по [ADDRESS] , згідно якого [PERSON] проживає у квартирі, яка складається з чотирьох кімнат загальною площею 71,8 кв.м., з усіма комунальними зручностями. Для дитини створено усі умови для повноцінного та гармонійного розвитку. Дитина має окрему кімнату, наявні дитячі речі та одяг відповідного віку. Цього ж дня працівниками управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено бесіду в онлайн режимі з малолітньою дитиною [PERSON] та встановлено факт бажання дитини проживати разом з матір`ю. На даний час дитина перебуває закордоном разом з батьком, однак бажає повернутись та проживати разом з матір`ю. Із заяви [PERSON] від 14 вересня 2022 року, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., зареєстрованої в реєстрі за №1230, [PERSON] заявила про скасування заяви від 14 лютого 2022 року, зареєстрованої в реєстрі за №129, засвідченої приватним нотаріусом Тернопільської міського нотаріального округу Олексишин З.З. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з позивачем, слід зазначити наступне. Згідно статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В матеріалах справи міститься достатньо доказів, які доводять те, що [PERSON] має добрі житлово-побутові умови, даних, які б негативно характеризували [PERSON] в розумінні статті 161 Сімейного кодексу України, судом не встановлено. Згідно статті\~9\~Конвенції про\~права дитини\~від 20.11.1989р.,\~ратифікованої Постановою\~Верховної Ради\~України №789-XII від 27.02.1991р., держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, згідно ст.15 Закону, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, а батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, затвердженою резолюцією Генеральної асамблеї організації об`єднаних націй від 20.11.1959р, дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли існують виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Пленум Верховного Суду України у п.18\~постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~також роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Згідно частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Згідно до частини першої\~статті 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Відповідно до\~статті 157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 89 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зазначає, що наявність чи відсутність у відповідача нерухомого майна, не визначено як підставу виховання, утримання чи місця проживання дитини з батьком, проте відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Натомість, у позивача наявне житло з усіма необхідними умовами для розвитку і виховання дитини, про що зазначено у висновку органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , який затверджений рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №798 від 03 серпня 2022 року. При цьому, судом враховано думку дитини та на підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що дитина [PERSON] на даний час бажає проживати саме з позивачем [PERSON] , оскільки має з позивачем тісний емоційний зв`язок в силу того, що проживала з нею усе своє життя, в той час як з відповідачем дитина проживає короткий проміжок часу, що не заперечується останнім. Таким чином, пріоритетом при розгляді справ, щодо визначення місця проживання дитини є інтереси дитини, вона повинна, зростати в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, в спокійному та стійкому середовищі. Тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги рекомендації органу опіки та піклування Тернопільської міської ради, вік дитини, її думку, суд дійшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог в цій частині, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задоволення позову в частині визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Безпідставними, на думку суду, є доводи відповідача про те, що в обставинах, які склалися, повернення дочки до закінчення війни в країну, де ведуться активній бойові дії, кожного дня гине цивільне населення, у тому числі діти, де її життя та здоров`я кожного дня може наражатися на небезпеку, не є якнайкращим забезпеченням інтересів доньки, з огляду на наступне. У справі не надано жодних доказів того, що повернення дитини до держави її постійного місця проживання - країни походження, поставить під загрозу її життя та здоров`я. Таким чином, посилання відповідача на існування реального серйозного ризику для дитини є вірогідними твердженнями, тобто припущенням, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. Більше того, на думку суду, визначення місця проживання дитини не з матір`ю може мати негативні наслідки для самої дитини та може мати наслідком заподіяння шкоди психічному здоров`ю дитини або створення нестерпної обстановки, про що наголошує позивач. Крім цього, будь-які відомості про створення позивачем перешкод відповідачу у спілкуванні з донькою в період її постійного проживання з позивачем в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надані. Щодо позовних вимог про визнання незаконним утримання відповідачем дитини [PERSON] та зобов`язання відповідача протягом двох днів з дня набрання рішенням суду законної сили повернути дитину [PERSON] до її постійного місця проживання з матір`ю, слід зазначити наступне. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, до якої Україна приєдналася згідно із\~Законом України\~«Про приєднання\~України до\~Конвенції про\~цивільно-правові\~аспекти міжнародного\~викрадення дітей»\~від 11 січня 2006\~року, яка набула\~чинності у відносинах між Україною та Королівством Бельгія з 01 липня 2007 року, тобто до моменту початку утримування дітей на території України. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась згідно з\~Законом України від 11 січня 2006 року № 3303\~(далі - Конвенція 1980 року, Гаазька конвенція), переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини другої статті 3 Конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції 1980 року охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції 1980 року. Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частина перша статті 3); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частина перша статті 3); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частина перша статті 3). Разом із тим, частиною другою статті 12, частинами першою та другою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт «а» частина перша статті 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частина перша статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частина перша статті 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3). Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3); або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт «а» частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Розглядаючи обставини, про які йдеться у статті 13 Конвенції 1980 року, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, надану центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. При цьому відповідно до статті 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи. Верховний Суд України зазначив, що, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути визнано незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або в разі знаходження дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди відповідно до статті 3, частини першої статті 12 Конвенції 1980 року повинні насамперед встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.\~\~ Відповідно до частини сьомої статті 7\~СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість\~яких надана Верховною Радою України. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. На підставі нотаріально посвідченої заяви-згоди [PERSON] дитина [PERSON] приїхала до США, де проживає на даний час. Таким чином, переміщення дитини з України до США відбулось у законний спосіб. На даний час відповідач не має наміру повертати дитину до постійного місця її проживання в Україні. 17 червня 2022 року позивач звернулася до відповідача з листом-пропозицією, в якій повідомила відповідачу про бажання укласти в письмовій формі договір про виховання та визначення місця проживання дитини. Згідно, посвідченої приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Олексишин З.З., заяви [PERSON] від 14 вересня 2022 року, остання заявила про скасування заяви від 14 лютого 2022 року, зареєстрованої в реєстрі за №129, засвідченої приватним нотаріусом Тернопільської міського нотаріального округу Олексишин З.З. Враховуючи вищевказані обставини, зокрема заяву [PERSON] від 14 вересня 2022 року та лист-пропозицію останньої від 17 червня 2022 року, [PERSON] прагне до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав стосовно доньки [PERSON] . При цьому, відповідач [PERSON] не довів, що позивач знала про відсутність у нього наміру повертати дитину до України і про бажання змінити місце постійного проживання дитини та погоджувалася на це. У такому разі утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, без згоди іншого з батьків є незаконним, оскільки така дія порушує права іншого з батьків.\~\~ Таким чином, враховуючи, що дитина не досягли 16 років, що її постійним місцем проживання до переміщення була Україна, до якої вона не була повернута, а також відсутність згоди матері на її подальше перебування в США, має місце незаконне утримування дитини в контексті ст. 3 Гаазької конвенції. Враховуючи вказані обставини та розуміючи чутливість правовідносин, які є предметом спору у цій справі, суд приходить до висновку, що повернення дитини за місцем її постійного проживання до України відповідатиме інтересам дитини, оскільки негативні наслідки не є доведеними. Разом з тим, позовні вимоги позивача щодо визнання незаконним утримання відповідачем їх доньки не підлягають до задоволення, оскільки у випадку задоволення позову в цій частині це не призведе до відновлення порушених прав позивача, а тому позивачем в даному випадку обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. З цих підстав позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають до часткового задоволення шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] повернути малолітню доньку [PERSON] до її постійного місця проживання разом з позивачем. Безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу є доводи відповідача про те, що позивач не набула права звернення до суду з вимогою про повернення дитини за місцем її проживання, оскільки переїзд доньки [PERSON] до нього відбувся за їх з позивачем спільним погодженням, про що свідчить надана позивачем заява-згода від 14 лютого 2022 року. При цьому, позивач самостійно відвезла дитину в аеропорт у місто Варшаву та посадила її на літак. Як встановлено в судовому засіданні, позивач дійсно надала згоду на перетин донькою державного кордону з подальшою поїздкою дитини до відповідача у США. Однак, позивач не могла передбачити ті обставини, що відповідач на її вимогу буде відмовлятися повернути дитину додому за місцем її постійного проживання. Саме по собі надання позивачем дозволу на перетин кордону дитиною не свідчить про наявність домовленостей між сторонами щодо визначення місця проживання дитини. Більше того, позивач згідно нотаріально посвідченої заяви від 14 вересня 2022 року, заявила про скасування своєї заяви від 14 лютого 2022 року щодо надання дозволу на перетин державного кордону дитиною [PERSON] . Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, слід зазначити наступне. У відповідності\~до статті\~180,\~181\~Сімейного кодексу\~України,\~батьки зобов`язані\~утримувати дитину\~до досягнення\~нею повноліття. Способи\~виконання батьками\~обов`язку\~утримувати дитину\~визначаються за\~домовленістю між\~ними. За\~домовленістю між\~батьками дитини\~той із\~них,\~хто проживає\~окремо від\~дитини,\~може брати\~участь у\~її утриманні\~в грошовій\~і (або)\~натуральній формі. За\~рішенням суду\~кошти на\~утримання дитини\~(аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька\~або\~у твердій\~грошовій\~сумі\~за вибором\~того\~з\~батьків або\~інших\~законних\~представників дитини,\~разом\~з\~яким проживає\~дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991\~p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу вимог статті 182\~СК суд при визначенні розміру аліментів враховує: стан здоров`я\~та матеріальне\~становище дитини;\~стан здоров`я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів;\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина;\~наявність на\~праві власності,\~володіння та/або\~користування у\~платника аліментів\~майна та\~майнових прав,\~у тому\~числі рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів,\~виключних прав\~на результати\~інтелектуальної діяльності,\~корпоративних прав;\~доведені стягувачем\~аліментів витрати\~платника аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує\~десятикратний розмір\~прожиткового мінімуму\~для працездатної\~особи,\~якщо\~платником\~аліментів не\~доведено\~джерело\~походження коштів;\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини.\~Мінімальний гарантований\~розмір аліментів\~на одну\~дитину не\~може бути\~меншим,\~ніж 50\~відсотків\~прожиткового\~мінімуму для\~дитини\~відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до вимог частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно вимог частин першої, другої та третьої статті 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи ту обставину, що відповідач [PERSON] має можливість виконувати батьківські обов`язки по утриманню неповнолітньої доньки, суд вважає, що в даному випадку мають місце порушення прав неповнолітньої доньки, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача в користь позивача аліментів на утримання доньки. Враховуючи вищенаведене, з урахуванням викладеного та вимог ст. ст. 180, 182 СК України, приймаючи до уваги прожитковий мінімум для дитини відповідно віку, стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність на його утриманні двох дітей від іншого шлюбу, виходячи з рівності обов`язку батьків щодо утримання дітей, суд вважає, що права позивача порушенні, тому позов в цій частині підлягає до задоволення шляхом стягнення з відповідача в користь позивача аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дати звернення до суду 22 червня 2022 року, і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, стан здоров`я, вік та потреби дитини, для забезпечення її гармонійного розвитку, наявність у відповідача інших утриманців, зокрема двох дітей від іншого шлюбу. Таким чином, суд вважає, що визначений розмір аліментів забезпечить потреби та нормальні умови життя дитини. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на ту обставину, що з 02 березня 2022 року він повністю утримує доньку та забезпечує всі її потреби самостійно. При цьому, право на звернення до суду має той з батьків, з ким проживає дитина. Оскільки позов пред`явлений позивачем 21 червня 2022 року, а їх донька [PERSON] з березня 2022 року проживає з ним та перебуває на його повному утриманні, позивач не набула права звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів в її користь на утримання доньки. Так, як вже зазначалось, суд прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з позивачем. Таким чином, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, оскільки суд визначив, що саме з нею доцільно визначити місце проживання дитини. При цьому, ті обставини, що відповідач надає матеріальне утримання доньці не є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення з нього аліментів, оскільки утримання дитини є обов`язком, а не правом батьків та рішення суду про стягнення аліментів лише констатує та конкретизує такий обов`язок. Той, факт, що дитина на даний час проживає з батьком без згоди позивача та всупереч інтересам самої дитини, яка прагне повернутися додому, не є підставою, яка свідчить про перебування дитини на повному матеріальному утриманні відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн., оскільки позивач в силу вимог Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору щодо вимог про стягнення аліментів. Крім цього, відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Outcome: partial