Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом у якому просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за мировою угодою у розмірі 282 640грн., затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2010 у справі № 2-4149/10, укладеної позивачем та відповідачем, відповідно до умов якої відповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 1119580 грн та зобов`язався повернути грошові кошти відповідно до графіку погашення заборгованості. Так, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з [PERSON] заборгованість за мировою угодою у розмірі 282 640 гривень; проценти за договором позики у розмірі 13 202 доларів США, що згідно з офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України, еквівалентно 369 072 гривнам; проценти за мировою угодою у розмірі 982 640 гривень; iнфляційні витрати за порушення строків виконання грошового зобов`язання (індекс інфляції) за мировою угодою у розмірі 304 635 гривень; 3 % річних від простроченої суми заборгованості за договором позики у розмірі 2 651 доларів США, що згідно з офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України, еквівалентно 74 110 гривнам; 3 % річних від простроченої суми заборгованості за мировою угодою у розмірі 72 326 гривень; понесені судові витрати. Вказав, що між [PERSON] та [PERSON] 03.11.2009 укладено договір позики. Відповідно до умов договору позики, позивач позичив відповідачу строком на 4 місяці, тобто до 03.03.2010, грошові кошти у розмірі 140 000 (сто сорок тисяч) доларів США. Внаслідок невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем останній був вимушений звернутися до Голосіївського районного суду м. Києва із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики. Вказує, що під час розгляду Голосіївським районним судом м. Києва цивільної справи № 2-4149/10 за позовом позивача до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, між сторонами, 18.10.2010 укладено мирову угоду. Відповідно до умов мирової угоди, вiдповідач визнав наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 1 119 580 (один мільйон сто дев`ятнадцять тисяч п`ятсот вiсiмдесят) гривень та зобов`язувався повернути грошові кошти у наступному порядку: 1) 159 940 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок) гривень повернути до моменту укладення мирової угоди; 2) решту боргу у розмірі 959 640 (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот сорок) гривень повернути рівними щомісячними платежами по 159 940 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок) гривень протягом 6 (шести) календарних місяців з дня визнання мирової угоди ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2010 у цивільній справі № 2-4149/10, яка набрала законної сили 27.10.2010, визнано мирову угоду, укладену між позивачем та відповідачем на вищевказаних умовах. Зазначає, що на даний час відповідачем не в повному обсязі виконано свої грошові зобов`язання перед ним за мировою угодою, а саме не повернуто грошові кошти у розмірі 282 640 (двісті вісімдесят дві тисячі шістсот сорок) гривень. Посилається на частину 1, 4, 5 ст. 175 ЦПК України та зазначає, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Зазначає, що мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона грунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання. Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21.04.1999 передбачалося, що мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Однак, Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який набрав чинності 01.01.2004, положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено. Отже, на момент постановлення Голосіївським районним судом м. Києва ухвали від 21.10.2010 про визнання мирової угоди у цивільній справі № 2-4149/10, зазначена мирова угода не відносилася до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. За змістом пункту 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів правах у випадках, передбачених законом. Ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише в разі, якщо відповідає вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначає, що вищевказана мирова угода таким вимогам не відповідає. Системний аналіз частин 1, 4, 5 ст. 175 ЦПК України, пункту 2 частини другої статті 17, статті 18, пункту 6 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження показує, що в разі невиконання однією зі сторiн зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Зазначає, що має право вимагати стягнення з відповідача процентів за користування коштами, як за період дії договору позики та період дії мирової угоди так і по теперішній час, компенсувати інфляційні витрати (індекс інфляції), а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми за вищевказані періоди часу. Таким чином, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача проценти за користування коштами останнього у наступному розмірі : - 13 202 долари США, що згідно з офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України, еквівалентно 369 072 гривнам, - за період з 03.11.2009 по 21.10.2010, тобто за період дії договору позики; - 982 640 гривень за період 27.10.2010 по 20.11.2018, тобто з дня вступу в законну силу ухвали Голосіївського суду м. Києва про затвердження мирової угоди по день судового засідання. Просить стягнути інфляційні витрати за порушення строків виконання грошового зобов`язання за період з 27.10.2010 пo 20.11.2018 у розмірі 304 635 гривень та 3 % річних від простроченої суми заборгованості у наступному розмірі: - 2 651 долари США, що згідно з офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України, еквівалентно 74 110 гривнам, - за період з 04.03.2010 по 21.10.2010, тобто з дня закінчення строку повернення позики по день укладення мирової угоди; - 72 326 гривень - за період з 28.04.2010 по 20.11.2018, тобто з дня спливу шестимісячного строку з дня вступу в законну силу ухвали Голосіївського суду м. Києва про затвердження мирової угоди по день призначення судового засідання. Ухвалою судді Солом`янського районного суду від 04.09.2017 позов [PERSON] залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог вказаної ухвали суду, 10 жовтня 2017 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді Солом`янського районного суду від 24.10.2017 відкрито провадження у справі. 13.11.2018 до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог. 20.11.2018 відповідачем подано відзив у якому заперечує проти позову, вважає позовні вимоги надуманими, безпідставними, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що своїм правом отримати виконавчий лист для примусового виконання в даній справі позивач скористався, і його заява про видачу виконавчого листа була задоволена судом. Вказує, що 02 жовтня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист, справа № 2-4149/10 (форма № 3 одноразового використання), за наслідками судового розгляду 21.10.2010 справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. 20.10.2015 постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Атрошенко Людмилою Іванівною було відкрито виконавче провадження за № [NUMBER] про примусове стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 959 640,00 грн., щомісячними рівними платежами по 159940 грн. протягом шести календарних місяців з дня набрання цією ухвалою законної сили на підставі виконавчого листа № 2-4149/10, виданого 02.10.2015. На даний час вказане виконавче провадження є чинним, іншими словами, станом на сьогоднішній день наявне виконавче провадження № [NUMBER], за яким Позивач має намір стягнути з Відповідача 959 640,00 грн., Також відповідач зазначив, що дізнавшись 24 листопада 2015 року про наявне виконавче провадження, ознайомившись з матеріалами вказаної справи, з`ясував, що у справі, видано виконавчий лист на всю суму мирової угоди, а також, що 18.09.2015 [PERSON] звернувся із заявою до суду про видачу виконавчого листа (вх. № 44707) про стягнення 410 000,00 грн. та з доданими до неї копіями розписок про отримання від заявника коштів в рахунок погашення боргу. При цьому 29 вересня 2015 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва, яка набрала чинності 12.10.15 (справа № 752/15139/15) [PERSON] було вiдмовлено у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на суму 410 000 грн. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. 30.09.2015 [PERSON] через свого представника звернувся повторно до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про видачу виконавчого листа за вх. № 47740, при цьому вказав суму до стягнення вже - 959 640,00 грн. та 02.10.15 судом був виданий вищевказаний виконавчий лист, який на даний час є чинним, не повернений позивачу як стягувачем, не визнаний таким, що не підлягає виконанню тощо, виконавче провадження не закінчене. Пояснив, що 23.03.2015 [PERSON] (на той час дружина позивача) зверталася до суду з апеляційною скаргою за вх. №14354 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2010, яка набрала законної сили та якою було затверджено мирову угоду, і просила вказану ухвалу скасувати, а справу направити для провадження розгляду до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі, зокрема, [PERSON] посилалася на те, що нібито лише в березні 2015 року iй стало відомо про те, що кошти у сумі 140000 доларів США були позичені відповідачу її чоловіком, [PERSON] , і начебто чоловік не мав права без її згоди надавати кошти в позику [PERSON] . Ухвалою від 31.03.2015 у справі № 22-ц/796/6079/2015 року суддя Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва Поліщук Н.В., відмовила у прийнятті апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2010 року. Зазначив, що відтак, вочевидь стає зрозумілим, що подача [PERSON] , яка не брала участі у розгляді справи, і чиїх прав вказана ухвала не зачіпала, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, апеляційної скарги на ухвалу суду від 21.10.2010 про затвердження мирової угоди через п`ять років після постановлення вказаної ухвали, яка виконувалася відповідачем добровільно, було нічим іншим, як намаганням позивача як стягувача штучно змінити строки пред`явлення виконавчого документа до виконання. Між тим, слід наголосити, що згiдно розписки вiд 03.11.2009 [PERSON] взяв на себе зобов`язання перед [PERSON] (надалі - Позивач) на суму 140 000 доларів США. Також послався, що на виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем передав його тодішній дружині [PERSON] грошові кошти у сумі 10 тисяч доларів США, що підтверджується власноручно написаною нею розпискою від 27.01.2010. Пояснив, що позивач звернувся до суду з позовом до вiдповiдача про стягнення боргу за розпискою і за результатами розгляду справи № 2-4149/10 було укладено мирову угоду, яка згідно чинної ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2010 визнана судом. Посилається, що при укладені вказаної вище мирової угоди отримані дружиною позивача 10 тисяч доларів США не були враховані, оскільки відповідач [PERSON] не надавав до суду розписку [PERSON] через те, що на той час вона була державним службовцем (працювала в КМДА), і відносини між відповідачем, [PERSON] та його дружиною [PERSON] були довірливими. Відтак, була домовленість про те, що сума коштів, що підлягають сплаті [PERSON] , за мировою угодою буде зменшена на 10 тисяч доларів США, які отримала його дружина ще до підписання мирової угоди. [PERSON] погодився на такі умови, оскільки відносини носили довірливий характер і він розумів можливі негативні наслідки для [PERSON] у разі надання до суду розписки останньої як державного службовця на 10 тисяч доларів США про отримання коштів від [PERSON] , який на той час також був державним службовцем і підлеглим [PERSON] . У подальшому, на виконання умов вищевказаної мирової угоди відповідачем було виплачено Позивачу [PERSON] грошові кошти, за винятком 10 тисяч доларів США, які згідно їхніх домовленостей мали бути враховані при остаточному розрахунку. Повернення коштів підтверджені власноручними розписками [PERSON] . Отже, лише 24 листопада 2015 року відповідач довідався про те, що отримані тодішньою дружиною Позивача - [PERSON] від нього грошові кошти в сумі 10 тисяч доларів США не були враховані її чоловіком [PERSON] в якості повернення боргу перед [PERSON] за мировою угодою, затвердженою ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2010 за результатами розгляду справи № 2-4149/10. У зв`язку з цим, вiдповiдач звернувся за захистом своїх прав до суду. На даний час в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом [PERSON] до дружини [PERSON] ( [PERSON] ), шлюб між якими розірвано в цьому році, про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 10 000 доларів США . Зазначає, що таким чином, позивач, просить повторно (в подвійному обсязі) стягнути кошти, щодо яких виданий виконавчий лист який перебуває на примусовому виконанні. Вказав, що сам позивач [PERSON] як стягувач, який від позивача отримав погашення боргу за мировою угодою на суму понад 836 940, 00 грн., раніше уже двічі намагався вказану мирову угоду, по якій відбулося виконання відповідачем зобов`язань, розірвати в судовому порядку, однак йому судом було відмовлено (справа № 760/2321/16-ц суддя Кицюк В.С., справа №760/19949/15 суддя Козленко Г.О., № 752/15459/15-ц Колдіна тощо). Крім того, як зазначалося вище, через свого представника вдавався й до iнших спроб ввести суд в оману, зокрема, подавав заяви про видачу виконавчого листа на різні суми боргу. Просить відмовити у позові. Ухвалою Солом`янського районного суду від 20.11.2018 витребувано від Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві належним чином завіреної копії виконавчого провадження [NUMBER], з виконання виконавчого листа № 2-4149/10, виданого 02.10.2015 Голосіївським районним судом міста Києва. 06.12.2018 до суду надійшов відзив відповідача на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій відповідач заперечує проти позову в повному обсязі, в тому числі і щодо всіх заявлених збільшених (додаткових) вимог про стягнення з нього процентів за договором позики, процентів за мировою угодою, інфляційних витрати за порушення строків виконання грошового зобов`язання (індекс інфляції) за мировою угодою, трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за договором позики, трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за мировою угодою. Вказав, що Велика Палата Верховного Суду у рішенні № 444/9519/12 від 28.03.2018, першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування (п. 53 Постанови). Як наслідок, Суд зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання» (п. 54 Постанови). Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду стосується застосування норм матеріального права у правовідносинах, що виникають з кредитних правовідносин, при цьому кредитний договір та договір позики мають спільну правову природу та регулюються одними і тими ж нормами матеріального права (Глава 71 ЦК України «Позика. Кредит. Банківський вклад). числі Отже, під час укладання договору позики сторони не погодили розмір процентів, не погодили які позичальник мас сплачувати за користування позикою, в тому сплату Відповідачем будь-яких інших сум, включаючи дивіденди тощо. - Відтак, вимоги про стягнення з Відповідача процентів, нарахованих в період після спливу строку повернення позики с незаконними та безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки Позивач де-юре не має права на отримання від Відповідача процентів згідно зі ст. 1048 ЦК України за користування позикою понад установлений строк. Що ж до вимог позивача про нарахування процентів за обліковою ставкою НБУ період дії договору позики (з 03.11.2009 по 03.03.2010) вони також задоволенню не підлягають з огляду на таке. Станом на сьогоднішній день наявне виконавче провадження № [NUMBER], за яким Позивач має намір стягнути з Відповідача 959 6-40,00 грн., попри те, що Відповідач на момент відкриття виконавчого провадження добровільно виконав зобов`язання перед Позивачем, який особисто від Відповідача отримав погашення боргу за мировою угодою на суму понад 836 940, 00 грн., і десять тисяч доларів США, які Позивач отримав через свою дружину. При цьому Позивач на даний час, подавши цей безпредметний позов, фактично намагається стягнути борг з Відповідача вдруге, враховуючи обставин повного погашене зобов`язання Відповідачем, та наявного відкритого виконавчого провадження про стягнення 959640 грн., де він ухиляється від подачі заяви до ВДВС про фактичне погашення боргу. Згідно ст. 257 ЦК України позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. строк позовної давності щодо вимог про стягнення процентів за користування позикою, а отже, наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, про що і Оскільки з часу закінчення договору позики минуло понад 3 роки, відповідно сплив заявляє Відповідач. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України). Позивач посилається, що «має право вимагати з відповідача компенсувати прострочення суми за вищевказані періоди часу. Крім того, необхідно зазначити, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору позики (кредитного договору) не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 ЦК України. ». Як вбачається з тексту заяви про збільшення розміру позовних вимог, Позивач наполягає на стягненні з Відповідача інфляційних витрат за порушення строків виконання грошового зобов`язання за період з 27.10.2010 по 20.11.2018, сума яких становить, за розрахунком Позивача, 304635 грн., а також трьох процентів за період з 04.03.2010 по 21.10.2010, вказуючи, що це період з дня закінчення строку повернення позики по день укладення мирової угоди, сума яких за підрахунком Позивача становить 2651 долари США, та трьох процентів річних, розмір яких за період з 28.04.2010 р. по 20.11.2018 р., вказуючи, що це з дня спливу 6-місячного строку з дня вступу в законну силу ухвали Голосіївського районного суду м. Києва про затвердження мирової угоди по день призначення судового засідання, становить, за розрахунком Позивача, 72326 гривень. Між тим, згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, заявлені вимоги є несправедливими, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та відповідно такими, що не підлягають задоволенню. Наголошує, що виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України прострочення за невиконання умов грошового зобов`язання (договору) обчислюється з дати отримання боржником вимоги кредитора про стягнення боргу, а не інакше. При цьому позивач на даний час, подавши цей безпредметний позов, фактично намагається стягнути борг з Відповідача втретє, враховуючи обставин повного погашення зобов`язання Відповідачем, та наявного відкритого виконавчого провадження про стягнення 959640 грн., де він ухиляється від подачі заяви про фактичне погашення боргу. Разом з тим, ухвала про затвердження мирової угоди набрали законної сили та звернена до примусового виконання, більш того, до моменту звернення її до виконання Відповідачем був погашений борг в цілому. Оскільки з часу погашення останньої суми за мировою угодою минуло понад 3 роки, відповідно сплив строк позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, а отже, наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, про що і заявляє Відповідач. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Ухвалою Солом`янського районного суду від 23 вересня 2019 року виправлено описку, допущену в ухвалі Солом`янського районного суду міста Києва від 20.11.2018 в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання мирової угоди шляхом стягнення заборгованості. Зазначено вірним по тексту ухвали номер виконавчого провадження, матеріали якого витребувані судом «[NUMBER]». 02.02.2023 від Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м.Київ) до суду надійшли витребувані копії матеріалів виконавчого провадження [NUMBER]. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, про причини неявк суд до відома не поставив. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі із врахуванням збільшення розміру позовних вимог. Відповідач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову, надали пояснення аналогічні доводам, наведеним у відзиві. Відповідно до ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За правилами статті 175 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час затвердження судом мирової угоди, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання. Відповідно до висновку Верховного Суду України по справі № 6-274цс15 від 23.09.2015 у разі невиконання однією із сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час затвердження мирової угоди) виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пункт 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено. Отже, на час постановлення Голосіївським районним судом м. Києва ухвали від 18.10.2010 про визнання мирової угоди вона не відносилася до судових рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Водночас, у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні вказаного позову. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-274цс15, постановах Верховного Суду від 14 червня 2018 року в справі № 372/742/16-ц (провадження № 61-22192св18), від 12 грудня 2018 року в справі № 179/1341/15-ц (провадження № 61-40659св18) та від 10 липня 2019 року в справі № 754/1795/16-ц (провадження № 61-13760св18). У справі, що розглядається, між сторонами виник спір щодо невиконання відповідачем мирової угоди, затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.10.2010, яка на час її постановлення не відносилася до судових рішень, що підлягали виконанню державною виконавчою службою. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди і лише після ухвалення судового рішення про задоволення таких позовних вимог можуть вирішуватись усі процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень. Водночас встановлено, що 20.10.2015 постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Атрошенко Людмилою Іванівною було відкрито виконавче провадження за № [NUMBER] про примусове стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 959 640,00 грн., щомісячними рівними платежами по 159940 грн. протягом шести календарних місяців з дня набрання цією ухвалою законної сили, на підставі виконавчого листа № 2-4149/10, виданого 02.10.2015. Постановою державного виконавця Голосіївського районного ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві Яковенко В.А. від 04.07.2017 у ВП [NUMBER] зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №2-4149/10 виданого 02.10.2015 Голосіївським районним судом м.Києва, на підставі п.2 ч.1 ст.34, ст.35 Закону України про виконавче провадження» та з огляду на те, що до відділу надійшла ухвала №752/18917/16-ц від 13.02.2017 про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа №2-4149/10 виданого 02.10.2015 Голосіївським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу. Що стосується вимог щодо стягнення процентів за договором позики, індексу інфляції, трьох процентів річних від простроченої суми,суд зазначає наступне. Позивач, звертаючись у липні 2017 року до суду з даним позовом просить стягнути 282640 грн заборгованості за мировою угодою. Однак, суд зазначає, що будь- яких доказів на існування цієї заборгованості позивач суду не надає. Матеріали справи також не містять власне і договору позики на який посилається позивач та відповідно до умов якого просить стягнути проценти за договором позики, проценти за мировою угодою, інфляційні втрати та три проценти річних. Суд вважає, що посилання позивача на декларацію відповідача за 2016 рік з зазначенням зобов`язань фінансового характеру не може слугувати доказом існування заборгованості, указаної в позові. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст. 77-79 ЦПК України. З уразуванням наведеного суд вважає, що права позивача не порушені, а у позовній вимозі про спонукання до виконання мирової угоди шляхом стягнення суми слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed