Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , законного представника малолітніх відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] , про визнання фізичних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири, в якому просить: - визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; - визнати [PERSON] та її дітей - [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що він являється власником квартири [ADDRESS] , в якій наразі проживає один та самостійно сплачує комунальні платежі. Відповідачка [PERSON] являється його колишньою дружиною, шлюб між ними розірвано рішенням суду від 17.08.2018 р. Відповідачка [PERSON] - його дочка, а діти відповідачки [PERSON] та [PERSON] - його внуки. Позивач набув права власності на дану квартиру ще до моменту розірвання шлюбу на підставі розпорядження органу приватизації. Відповідно до п.4 ч.1 ст.57 СК України квартира є його особистою власністю та не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачі з моменту розірвання шлюбу позивача з відповідачкою [PERSON] у квартирі не проживають, хоча й зареєстровані до цього часу. Малолітні діти - відповідачі проживають разом зі своєю матір`ю [PERSON] та також не проживають у квартирі позивача протягом 2 років. Наявність значної кількості зареєстрованих осіб у вказаній квартирі перешкоджає позивачу в оформленні комунальних субсидій та утримання державної допомоги в утриманні квартири, що негативно позначається на його фінансовому стані. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття провадження відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала. Відповідачка та законний представник малолітніх відповідачів - [PERSON] поклалася при вирішенні спору на розсуд суду, але в подальшому позовні вимоги визнала, однак не конкретизувала, в якій саме частині. Вона вказала, що їй з малолітніми дітьми не має де прописатися, так як на даний час вони проживають у свекрухи, яка не хоче їх прописувати. Представник Служби у справах дітей, сім`ї, молоді та спорту виконавчого комітету Золотоніської міської ради в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про розгляд справи повідомлявся належним чином. Вислухавши доводи позивача, відповідачів та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. З копії розпорядження органу приватизації вбачається, що позивачу [PERSON] передана у приватну власність квартира [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1425373 від 08.09.2003 р., свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.09.2003 р. [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] . Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що стверджено копією витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №7118-1357266-2018 від 21.02.2018 р. Відповідно до копії пенсійного посвідчення № [NUMBER] [PERSON] являється інвалідом 3-ї групи. Копією будинкової книги, витягом №1586 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 02.06.2021 р., довідкою голови квартального комітету №18 м. Золотоноша від 03.06.2021 р. стверджено, що відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , малолітні [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають там з 2019 року. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15), постанові Верховного суду України у справі № 825/1335/13 від 01.03.2016 року, та Верховного Суду від 21.03.2018 року (справа №820/6316/15). Згідно з ч.2. ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] являлись членами сім`ї позивача власника приватизованої квартири [ADDRESS] , але вони не проживають в даній квартирі без поважних причин понад один рік. Дані обставини визнані відповідачами [PERSON] та [PERSON] та ними не оспорювалися. Згідно з частинами першою, другою, третьою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Оскільки малолітні діти [PERSON] , 2010 р.н. та [PERSON] , 2018 р.н. - відповідачі по справі не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їх не проживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати неповажною причину не проживання дітей у спірному житлі, в зв`язку з їх проживанням з матір`ю в іншому місці, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей, зазначала в судовому засіданні, що іншого житла, ніж спірна квартира вона та її діти не мають. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні відповідачі набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. У цій частині позовні вимоги є недоведеними. З урахуванням вище викладеного суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, а саме в частині визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] .

Outcome: partial