Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

В листопаді 2020р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. (далі о тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), в якому просила суд: -визнати протиправними дії відповідача 1 щодо реєстрації права власності за відповідачем 2 на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , номер 35596720 від 17 лютого 2020р. та скасувати запис про проведену державну реєстрацію на цю квартиру, номер 35596720 від 17 лютого 2020р. (далі по тексту - вимога № 1); -визнати протиправними дії відповідача 2 щодо порушення умов договору іпотеки від 21 грудня 2018р., реєстровий номер № 4217 (далі по тексту - вимога № 2); -поновити запис про право власності на квартиру [ADDRESS] за позивачкою (далі по тексту - вимога № 3); -стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 на користь позивачки судові витрати в розмірі 4542,80 грн. (далі по тексту - вимога № 4). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона є власником зазначеної вище квартири, яка була нею передана в іпотеку за договором іпотеки від 21 грудня 2018р., всупереч положень Закону України «Про іпотеку» їй не було надіслано письмову вимогу про усунення порушення, перереєстрація права власності з позивачки на відповідача 2 відбулося всупереч Порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З метою захисту порушених прав позивачка вимушена була звернутись до суд з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2021р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 13 травня 2021р. 25 березня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 2 проти позову заперечив, зазначивши, що права позивачки не порушені, перехід права власності на спірну квартиру відбувся, згідно діючого законодавства та у зв`язку з невиконанням позивачкою, як позичальником умов договору позики, укладеного між нею та відповідачем 2 від 14 грудня 2018р. та договору іпотеки від 21 грудня 2018р. 19 квітня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 1 заперечував щодо задоволення позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, наголошуючи, що відповідачем 1, як приватним нотаріусом не були порушенні діючі норми законодавства. Відповіді на відзиви відповідачів 1, 2, стороною позивача не подавалися. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. До судового засідання стороною позивача було подано до сду заяву про розяглд справи у відсутність сторони позивача, яка заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав наведених у позові. Представники відповідачів 1, 2, проти позову заперечили, з підстав, наведених у відзивах на позов. Суд, заслухавши пояснення представників відповідачів 1, 2, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 14 грудня 2018р. між позивачкою, як боржником та відповідачем 2, як кредитором було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 4141. Згідно п. 1 договору позики, відповідач 2 передав, а позивачка прийняла у власність 5559032,0 грн., які зобов`язувалась повернути, згідно п. 2 договору до 14 грудня 2019р. Сторони погодили наступний графік погашення заборгованості, згідно якого позивачка зобов`язана чотирнадцятого числа щомісячно до 14 грудня 2019р. включно сплачувати на користь відповідача 2 кошти в розмірі 465919,0 грн. (п. 3 договору позики), повернення позиченої суми повинне проходити в готівковій формі або безготівковій формі. 21 грудня 2018р. між позивачкою, як іпотекодавцем та відповідачем 2, як іпотекодержателем, в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф., відповідно до якого предметом іпотеки є: квартира [ADDRESS] , що належала на праві власності позивачці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER], індексний номер 20835266, виданого 23 квітня 2019р. Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві та витягу ЕЕА 050624 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 20538732, виданого 23 квітня 2014р. [PERSON] державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 345516580000. Заставна вартість предмета іпотеки є договірною та погоджена сторонами в розмірі 5591032,0 грн., яка відповідає сумі позики. За текстом позовної заяви, позивачка зазначала, що укладені між нею і відповідачем 2 договір позики та договір іпотеки є формальними, з метою забезпечення виконання інших зобов`язань її чоловіком [PERSON] перед третьою особою та в подальшому на виконання договору позики були частково сплачені кошти. При цьому, протягом всього часу розгляду справи в суді, на підтвердження зазначених обставин, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу. Як і не подавалися до суду відповідні заяви, в порядку ст. ст. 84, 116 ЦПК України, а тому судом оцінюються зазначені доводи критично. Судом встановлено, що фактично позивачка не виконала своїх зобов`язань за договором позики, у визначений строк кошти не повернула, жодного платежу не здійснила, внаслідок чого виникла заборгованість за договором позики перед відповідачем 2, як кредитором. Будь-яких доказів на спростування викладеного позивачкою не надано. Згідно п. 5.1 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов основного зобов`язання та/aбо договору, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/aбо основним зобов`язанням та/aбо законодавством України. У цьому випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цій вимозі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання/виправлення порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк від дня направлення вимоги на адресу іпотекодавця, вказану в цьому договорі або повідомлену іпотекодержателю в порядку, встановленому цим договором, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель з наступного після закінчення зазначеного терміну дня набуває право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Судом встановлено, що позивачка з моменту отримання позики не здійснила жодного платежу, оскільки перший платіж у розмірі 465919,0 грн. мав бути повернутий до 14 січня 2019р. Після того, як позивачка не сплатила другого платежу за графіком у розмірі 465919,0 грн. до 14 лютого 2019р., у неї виникла заборгованість перед відповідачем 2. Доказами, що надані суду зі сторони відповідача 2 підтверджується, що 01 березня 2019р. відповідач 2 звернувся до відповідача 1, який посвідчив заяву відповідача 2 (реєстраційний номер 630), згідно якої позивачці повідомлялось про наявність боргу та про вимогу належного виконання умов договору позики. 02 березня 2019р. відповідачем 1 було надіслано повідомлення (0109007749887) на адресу позивачки та повідомлення (0109007749879) на адресу її представника (зареєстровано в реєстрі № 631) про наявність боргу за договором позики та заяву кредитора - відповідача 2 (реєстраційний номер 630) з вимогою про повернення коштів на адресу. Судом встановлено на підставі наявних у справі доказів, що за зверненням відповідача 2 у газеті «Урядовий кур`єр» було опубліковано оголошення наступного змісту: « [PERSON] вимагає від [PERSON] негайно повернути кошти у розмірі 5 591 032, 00 грн., які [PERSON] отримала 14.12.2018 року згідно з договором позики, посвідченим Коновал З.Ф. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим у реєстрі за № 4141. Зазначені дії необхідно зробити в адресу [PERSON] особисто. Засоби зв`язку: [PERSON] [ADDRESS] . 06.12.2019 р. нотаріусом ПН КМНО Коновал З.Ф. посвідчено заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] щодо погашення заборгованості та настання негативних наслідків у разі невиконання договору позики. Реєстраційний номер 4149. У вказаній заяві [PERSON] викладено наступне: «Зобов`язую вас сплатити згідно з Договором позики від 14.12.2018 року суму в розмірі 512109 грн. (п`ять мільйонів сто двадцять п`ять тисяч сто дев`ять) гривень 00 копійок відповідно до графіку погашення заборгованості станом на 14 листопада 2019 року протягом 31 календарного дня з моменту отримання даного листа-вимоги». 07 грудня 2019р. відповідач 1 надіслав на адресу позивачки та її представника повідомлення № 4150 та нотаріально посвідчену заяву вимогу відповідача 2 № 4149. Судом встановлено, що позивачка та її представник ( [PERSON] ) на жоден з повідомлень не відреагували, відповіді не надано, позивачкою, як боржником грошові кошти відповідач 2, як кредитору не повернуті, при цьому сторонами договору позики не вносилися зміни до договору позики та договору іпотеки щодо розстрочки погашення боргу. чи іншими заявами. Судом встановлено, що станом на день подання позовної заяви [PERSON] коштів [PERSON] за договором позики не повернула. Згідно абз. 2 п. 5.1. іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог Іпотекодержателя, згідно п.п. 5.2.1., 5.2.2, 5.2.3 цього договору (застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя), якщо інше не встановлене законом. Крім випадків, передбачених законом, право вибору задоволення вимог Іпотекодержателя, визначених цим Договором, належить Іпотекодержателю. Згідно п. 5.2.1 іпотечного договору, сторони домовились, що у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки та прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодкржателю, а іпотекодержатель набуває у власність предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань. Сторони домовились, що у випадку прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, іпотекодавець передає іпотекодержателю, а іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки та набуває право зареєструвати, відповідно до чинного законодавства, своє право власності на предмет іпотеки. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним рішенням Іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність. Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім цього договору для реєстрації прав власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. У разі прийняття іпотекодержателем рішення про набуття предмета іпотеки у власність, цей договір виступає правовстановлювальним документом та є правовою підставою для державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Згідно п. 5.2.3 іпотечного договору, іпотекодавець погоджується з тим, що вищезазначене застереження, відповідно до Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно п. 60 Порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. № 112, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна. В обгрунтування своїх заперечень на позов, відповідачем 2 було подано до суду, в якості письмового доказу копія заяви позивачки, посвідчена 31 січня 2020п. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Яровою Я.М., за якою позивачка просила провести реєстрацію переходу права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору іпотеки, укладеного між позивачкою та відповідачем 2, на ім`я іпотекодержателя - відповідача 2, в рахунок погашення боргового зобов`язання за договором позики (зареєстровано в реєстрі за № 90). Згідно вказаної заяви, позивачка на момент посвідчення цієї заяви перебувала у здоровому розумі та ясній пам`яті, діяла добровільно, без будь-якого примусу як фізичного так і морального, будь-яких претензій матеріальних та майнових з приводу даного питання до відповідача 2 не мала, з огляду на вказане зазначила про відсутність наміру звернення до суду. Таким чином, доводи сторони позивача про те, що її примусили шляхом обману надати письмову нотаріальну згоду на проведення реєстрації переходу права власності на зазначену вище квартиру - спростовуються матеріалами справи. Таким чином, на підставі п. 5.1. іпотечного договору, у зв`язку з тим, що позивачка не виконала взятих на себе зобов`язань, з урахуванням її заяви від 31 січня 2020р. (реєстраційний номер № 90), відповідач 2 набув право звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] . У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з ч. 1, 2 ст. 37 цього Закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 2 та 3 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», визначено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). На нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах або займаються приватною нотаріальною діяльністю, законом може бути покладено вчинення інших дій, відмінних від нотаріальних, з метою надання їм юридичної вірогідності. Положеннями ст. 34 Закону України «Про нотаріат», визначено перелік нотаріальних дій, які можуть бути вчинені нотаріусами і такі визначення як «державна реєстраційна дія чи дії по державній реєстрації прав на нерухоме майно», які можуть бути вчинені нотаріусом, як державним реєстратором, до такого переліку нотаріальних дій не входять. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 3 цього ж Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нотаріус є державним реєстратором. Положеннями ч.1 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено повноваження суб`єктів державної реєстрації прав, до яких зокрема належить забезпечення проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав. Таким чином, на нотаріуса, як на спеціального суб`єкта, законом покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно і в цій частині держава делегує нотаріусам свої владні повноваження. Таким чином, відповідно до законодавства, нотаріус може вчиняти нотаріальні дії, передбачені Законом України «Про нотаріат», а також окремо здійснювати реєстраційні дії як державний реєстратор відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і такі реєстраційні дії можуть бути пов`язаними із вчиненням нотаріальних дій, тобто бути похідними від них або ж проводитись окремо за відповідною заявою заявника. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Нормами ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Згідно п. 61 Порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. № 112, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: - копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; - документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Судом встановлено, що позивачкою не доведено належними й допустимими доказам, достатніми у їх логічному взаємозв`язку неправомірності дій відповідача 1 та порушення ним норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. №1127 при вчиненні 17 лютого 2020р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності (реєстрацію переходу прав власності) за відповідачем 2 на квартиру, що була предметом іпотечного договору. Позивачкою не доведено факту повного виконання основного зобов`язання за договором позики та чим саме порушуються його права. З урахуванням такого, доводи як позовної заяви, так і пояснень сторони позивача в судовому засіданні щодо не надсилання відповідачем 2 повідомлень та вимог спростовуються матеріалами справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог № 1 і № 2. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог № і № 2, то не підлягають задоволенню і похідна від них вимога № 3. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006р. у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог № 1-№ 3, то з відповідачів 1, 2 не підлягає стягненню на користь позивачки, понесені нею судові витрати (вимога № 4).

Outcome: dismissed