Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Твердохліб В.Ю. звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки і піклування Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області в якому просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між сторонами та визначити місце проживання з батьком. В позовній заяві посилається на те, що сторони уклали шлюб 22 жовтня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно Захарівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Роздільнянському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 50. Від шлюбу у сторін народились двоє синів - [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося оскільки, кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. З ініціативи відповідачки між сторонами постійно виникають сварки, свідками яких нерідко стають діти, що впливає на їх психічний стан та кожен раз спричиняє позивачу та їхнім дітям душевні страждання. Між сторонами відсутні почуття любові та взаємоповаги. З цих причин з початку 2022 року шлюбні відносини фактично припинились і сторони почали проживати окремо, а саме позивач з дітьми, які знаходяться на повному його утриманні, залишилися проживати за адресою: [ADDRESS] , а відповідачка переїхала в інше місце проживання. Протягом тривалого часу відповідачка взагалі самоусунулась від виконання своїх обов`язків подружжя, які передбачені сімейним законодавством. Зазначає, що поведінка відповідачки до членів своєї сім`ї характеризується грубістю, також самостійного доходу та власного житла остання немає, вона емоційно не врівноважена та схильна до образ. За вказаних вище обставин спільне життя та збереження шлюбу є неможливе та суперечить інтересам сторін. За ввесь час, що сторони проживають окремо, ніхто з них на примирення не пішов. Ухвалою від 19.09.2022 року відкрито провадження у вказаній вище справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання, викликано сторін (а.с. 24). Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі просили їх повністю задовольнити, вказали, що всі докази наявні в матеріалах справи. Відповідачу судове засідання не з`явилася до матеріалів справи додала заяву, в якій вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить суд розглядати справу без її участі (а.с. 29). Представник третьої особи, органу опіки та піклування Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Абраменко Н.М. у судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи та враховуючи, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить встановленим обставинам по справі та не порушує права та інтереси інших осіб, дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, сторони зареєстрували шлюб 22 жовтня 2005 року уЗахарівському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 50, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9). Від шлюбу у сторін по справі народилися діти - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіює свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіює свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.10-11). З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що на теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберігати шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач не заперечує, тому шлюб між ними має бути розірваний. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного Кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Крім того, позивачем у позові було заявлено вимогу щодо визначення місця проживання дітей: [PERSON] та [PERSON] , разом з батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Так, судом встановлено, що діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом з батьком [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області від 12.08.2022 року № 478 (а.с. 12). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 103559756 від 13.11.2017 року позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14). Відповідно до висновку Захарівської селищної ради Роздільнянського району Одеської області № 1367 від 30.09.2022 року, Захарівська селищна рада вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою:[ADDRESS] (а.с. 36-37). У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітніх дітей, піклується про них, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, із урахуванням їх віку, суд вважає, що на даний час проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком, який фактично проживає з ними, буде відповідати саме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування за дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з батьком відповідає їх інтересам, суд приходить до висновку про задоволення заявленої вимоги.

Outcome: approved