Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості у розмірі: 11 460 грн. 40 коп. В обґрунтування позову позивач зазначив, між позивачем та відповідачем 29.03.2021 року було укладено кредитний договір № ЛЛ-01128381 на суму 3 500 грн., з оплатою процентів за користування кредитом. Представник позивача зазначив, що кредитний договір було укладено відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію». Згідно п. 1.2. строк дії Кредитного договору складає 365 днів. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання, надав відповідачу кредитні кошти в користування, що підтверджується платіжним сервісом про успішне переведення коштів на карту [PERSON] . Представник зазначає, що відповідач порушила умови договору, у зв`язку з цим, станом на 01.10.2021 року заборгованість перед позивачем становить: 11 460, 40 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі: 2 270 грн. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам направлено копію ухвали суду та роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. На адресу суду 22.02.2022 року (вх. № 5002) надійшов відзив на позовну заяву за підписом [PERSON] . Згідно відзиву відповідач зазначає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Так, в супереч вимог ст. 1047 договір про надання позики не було укладено в письмовій формі, крім іншого, договір позики містить в собі поняття сплати процентів, а відтак дані договори можуть укладатись лише на підставі ліцензії та відповідно до ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Також, відповідач зазначила, що позовна заява не містить пояснень щодо нарахування заборгованості, наданий розрахунок не може бути прийнятий до уваги, оскільки складений працівниками організації, тобто є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків. Також, зазначила, що заборгованість за тілом кредиту становить: 3 500 грн., а сума процентів 7 000 гривень, що значно перевищує тіло кредиту. Крім іншого, відповідач зазначила, що позовні вимоги щодо нарахування пені подані поза межами річного строку давності. Крім того, позивач не вжив заходів досудового врегулювання спору. На підставі викладеного зазначила, що позовна заява є необґрунтованою та передчасною, просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.36-39). В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином та своєчасно, звернувся на адресу суду з заявою про можливість розгляду справи за його відсутності, згідно якої просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.42). Відповідач [PERSON] до суду також, не з`явилась, раніше надала суду відзив, згідно якого просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав його недоведеності, про час та місце слухання справи повідомлена шляхом направлення смс-повідомлення за допомогою комп`ютерної програми ДЗ (а.с.53), про причини не явки не повідомила, не надала заяв про відкладення слухання справи тощо. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не явка сповіщених осіб, з урахуванням заяви позивача про слухання справи за його відсутності, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, відзив на позовну заяву, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» та [PERSON] 29.03.2021 року укладено кредитний договір № ЛЛ-01128381 на суму 3 500 гривень. Кредитний договір укладено шляхом електронного сервісу, що міститься на сайті товариства. Судом досліджується копія кредитного договору № ЛЛ-01128381 від 29.03.2021 року, згідно якого предметом договору є позика у розмірі: 3 500 грн. Строк дії договору визначено на 365 днів. Даним кредитним договором також передбачені проценти за користування кредитом, що відповідно становить: 1,6% від суми наданого кредиту за кожен день користування кредитом протягом 16 календарних днів та 2,5% від суми наданого кредиту за наступні 80 днів неналежного виконання зобов`язань (а.с.16-20). Згідно підтвердження 29.03.2021 року через платіжний сервіс АТ «ПУМБ» було проведено успішну видачу займу з ТОВ «Лайм Кепітал» у сумі: 3 500 грн. на карту клієнта [NUMBER] - отримувач [PERSON] (а.с.22). Таким чином, матеріалами справи встановлено, що між позивач та відповідачем було укладено кредитний договір, за умовами якого товариство надало позичальнику кредитні кошти у розмірі: 3 500 грн., з встановленням терміну їх повернення та зі сплатою відсотків відповідно до наявності заборгованості від 1,6 % до 2,5%. Позивачем на підтвердження заборгованості надано розрахунок заборгованості згідно якого заборгованість за кредитом становить: 11 460 грн. 40 коп., яка складається з: 3 500 гривень - прострочений кредит, 986 грн. - проценти за п.1.4.1 договору, 7 000 - проценти за п.1.4.2. договору, та 3% річних у розмірі: 64,40 грн. (а.с.26). Відповідно до детального розпису сукупної вартості кредиту, сума процентів нарахована за наступними показниками, з 13.04.2021 року - 1,6% - користування кредитом 16 днів - 896 грн., з 02.0-7.2021 року - процентна ставка 2.5 % - користування кредитом 80- днів, сума процентів 7 000 гривень (а.с.21). Отже, вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 статтею 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За нормами частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (пункт 1 частина 2 статті 11 ЦК України). Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною 1 статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 14 постанови від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536,638,1056-1 ЦК України). Відповідно до положення частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі, а відповідно частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Згідно з частиною 2 статті 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтями 7 та 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що продавець (виконавець, постачальник) товарів, робіт, послуг в електронній комерції під час своєї діяльності та у разі поширення комерційного електронного повідомлення зобов`язаний забезпечити прямий, простий, стабільний доступ інших учасників відносин у сфері електронної комерції до інформації про себе, визначену законодавством, а покупець, який приймає (акцептує) пропозицію іншої сторони щодо укладення електронного договору, зобов`язаний повідомити про себе інформацію, необхідну для його укладення. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про електронну комерцію», електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений Порядок укладення електронного договору. Зокрема, відповідно до частини 3 цієї статті, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Частиною 6 цієї статті передбачено шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» закріплено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи, Кредитний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник звернулась до товариства з метою отримання кредитних коштів, у зв`язку з цим нею було заповнено Анкету позичальника, яка містить дані про номер картки та інші відомості необхідні для надання кредиту (а.с.15). За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення між [PERSON] , та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» Кредитного договору від 29.03.2021 року із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Крім того, у зазначеному Кредитному договорі сторони погодили суму договору у розмірі 3 500 грн., та строк дії Договору , процентну ставку за користування позикою. ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме - надало відповідачу [PERSON] , можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не повернула своєчасно товариству грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору (не сплатив щомісячні мінімальні платежі). Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Як встановлено матеріалами справи, відповідач грошові кошти не повернула, допустила прострочення виконання кредитного договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1049 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 3 500 грн., та стягнення суми нарахованих процентів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, позивач має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Таким чином, позивачем обґрунтовано нараховані 3% річних на суму заборгованості відповідно до розрахунку заборгованості, які становлять 64,40 гривень, тобто з досліджених доказів вбачається, що нарахування відсотків за наданим кредитом було проведено у відповідності до пунктів договору, а саме, нарахування 2,5 % почалось з 02.07.2021 року з розрахунку 80 днів користування кредитом, а відтак сума % становить: 7 000 гривень, в подальшому відсотки нараховані відповідно до норм ст. 625 ЦК України. Таким чином, твердження відповідача щодо порушення строку на звернення до суду з позовними вимогами щодо нарахування відсотків спростовані матеріалами справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). На підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що позивач є кредитором за договором кредиту, відповідач порушив умови Договору, не повернув отримані кошти у строки передбачені договором, а відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати у загальному розмірі 2 270 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved