Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить звільнити з-під арештів квартиру за адресою: [ADDRESS] , а саме: номер запису про обтяження 27401220, підстава виникнення обтяження постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП № 46269429, виданий 30.01.2015, видавник ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві; номер запису про обтяження 27401373, підстава виникнення обтяження постанова про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, серія та номер 28174773, виданий 28.12.2011, видавник ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві; номер запису про обтяження 27401338, підстава виникнення обтяження постанова про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, серія та номер 35320107, виданий 22.11.2012, видавник ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві; номер запису про обтяження 27401285, підстава виникнення обтяження постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер ВП № 28174773, виданий 17.08.2011, видавник ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 28.12.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11281035000. Зазначено, що у забезпечення належного виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 28.12.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № 74759, за умовами якого передано в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту належне [PERSON] на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 13 лютого 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «УкрСиббанк» передало ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. Позивач вказав, що йому з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про накладені на квартиру вищеперераховані арешти. Таким чином, позивач вважає, що існування вказаних арештів порушує його права та законні інтереси як іпотекодержателя скористатися своїм правом на позасудове врегулювання, гарантоване законодавством. Позивач наголосив, що відповідно до п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. З огляду на вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Ухвалою судді від 10 вересня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам було направлено копію ухвали від 10.09.2019, також відповідачу і третій особі було направлено копію позовної заяви із додатками. Згідно зі зворотнім поштовим повідомленням поштове відправлення відповідачу було повернуто за закінченням встановленого строку зберігання. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 28.12.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11281035000. У забезпечення належного виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 28.12.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № 74759, за умовами якого передано в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту належне [PERSON] на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 13 лютого 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу № 2, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «УкрСиббанк» передало ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 156670589 від 18.02.2019, вбачається, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] , накладено арешти, а саме: номер запису про обтяження 27401220, підстава виникнення обтяження постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП № 46269429, виданий 30.01.2015, видавник ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві; номер запису про обтяження 27401373, підстава виникнення обтяження постанова про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, серія та номер 28174773, виданий 28.12.2011, видавник ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві; номер запису про обтяження 27401338, підстава виникнення обтяження постанова про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, серія та номер 35320107, виданий 22.11.2012, видавник ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві; номер запису про обтяження 27401285, підстава виникнення обтяження постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер ВП № 28174773, виданий 17.08.2011, видавник ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві. ТОВ «Кей-Колект», звертаючись до суду із позовними вимогами про зняття арештів, посилається на те, що зазначені арешти порушують його права як іпотекодержателя на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки, на що суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» / в редакції Закону України № 606-XIV від 21 квітня 1999 року / заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Згідно п.5 ч.1 ст.11 даного Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. За змістом ч.ч.1-4 ст.57 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Підстави для зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» / в редакції Закону № 1404-VIII від 02 червня 2016 року /, згідно з якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Боржник у справі може оскаржити арешт, накладений на його майно виконавцем у рамках виконавчого провадження, шляхом подання скарги на рішення виконавця у порядку, визначеному розділом VIII ЦПК України. Натомість особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Згідно з ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, а також інших правовідносин, з єдиним обмеженням, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 607/3894/17 від 26 вересня 2019 року, за змістом статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV / на даний час це ст.59 Закону / до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що спір з приводу права власності на квартиру, передану банку в іпотеку, відсутній, і про наявність такого спору позивач при зверненні до суду не повідомляє. В вище приведеній постанові Верховного Суду зазначається, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З урахуванням цього, відсутності спору про право власності на передану в іпотеку квартиру, на яку накладено арешт постановою державного виконавця до набуття позивачем права власності на неї, суд вважає, що заява позивача про звільнення майна з-під арешту має розглядатися за правилами глави VII ЦПК України, тобто обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed