Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачці на праві власності належить ј квартири [ADDRESS] . Відповідачу належить право власності на Ѕ частину вказаної квартири. Доньці позивачки [PERSON] належить право власності на ј частину квартири. Рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 29.10.1997 було встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , яка складається з трьох кімнат житловою площею 42,7 м2 та загальною площею 60,7 м2, а саме: виділено в користування позивачки ізольовану кімнату, а дві інших кімнати виділено в користування покійній матері сторін та відповідачу, інші приміщення залишено в загальному користуванні. На виділену позивачці кімнату відкрито окремий особовий рахунок. Позивачка та її син [PERSON] зареєстровані у даній квартирі. Позивачка повідомила, що в квартирі проживала до 14.05.2022, користувалась виділеною кімнатою та підсобними приміщення, які перебувають у спільному користуванні, проте внаслідок чинення перешкод в користуванні з боку відповідача, 14.05.2022 не змогла потрапити до квартири, оскільки відповідач замінив замок на вхідних дверях та повідомив, що позивачка в квартирі більше не проживає. З приводу протиправної поведінки відповідача щодо позбавлення можливості користуватись виділеною площею позивачці, остання зверталась до правоохоронних органів, внаслідок чого з відповідачем проводились профілактичні бесіди, які не дали позитивних результатів. Крім того, позивачка звернулась до ТОВ «ЖЕО-1», яке обслуговує будинок в якому розташована квартира, із заявою про складання акту обстеження житлових умов, однак відповідач доступу до приміщення не надав. Позивачка вказала, що відповідач протиправно позбавив її можливості проживати в належній їй на праві спільної часткової власності квартирі та права на користування житловим та підсобними приміщеннями, тому позивачка змушена звернутися до суду. Вищезазначене й стало підставою для звернення позивачки до суду із вимогою про усунення перешкод в користуванні її власністю - квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення в дану квартиру. Ухвалою суду від 13.07.2022 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою суду до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача залучено [PERSON] та [PERSON] і на стороні відповідача - [PERSON] , та запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 20.07.2022 було отримано вищевказане судове\~рішення та\~копію позовної\~заяви з\~доданими до\~неї документами,\~що підтверджується\~відповідним рекомендованим\~повідомлення про\~вручення поштового\~відправлення.\~(а.с.\~49) Позивачем ухвалу суду від 13.07.2022 було отримано 15.07.2022. (а.с. 36) Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ухвалу суду від 13.07.2022 отримано 17.07.2022 та 20.07.2022, відповідно. (а.с. 37-38, 50) На підтвердження виконання вимог ухвали суду від 13.07.2022 в частині направлення третім особам копії позовної заяви із доданими до неї документами, позивачем було надано суду квитанції від 18.07.2022 про відправлення поштових відправлень та розписки. (а.с. 40-48) У строк, визначений судом ухвалою суду від 13.07.2022, від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов. Разом з тим, 01.08.2022 судом від відповідача отримано письмові пояснення, в яких він просить відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки вважає їх безпідставними. Відповідач вказав, що позивачка в квартирі [ADDRESS] не проживає більше двадцяти років, натомість там проживає він із своєю сім`єю. Також зазначив, що неодноразово пропонував позивачці та [PERSON] продати свої частки в квартирі, однак ті відмовились. Квартира потребувала ремонту, який відповідач зробив за власний рахунок, оскільки співвласники витрати на ремонту оплатити відмовились. Відповідач повідомив, що 27.04.2022 позивачкою зі своїми родичами було влаштовано пожежу в квартирі, внаслідок чого було викликано пожежну службу, а він, його дружина та діти отруїлись чадним газом. Після цього позивачка з`являлась у квартирі та провокувала конфліктні ситуації, внаслідок чого у його дружини стався нервовий зрив і викидень. На думку відповідача, позивачка наводить неправдиві дані з метою уникнення відповідальності за пожежу та зрив вагітності його дружини. (а.с. 53-54) Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Суд звертає\~увагу на\~те,\~що заявами\~по суті\~справи є:\~позовна заява;\~відзив на\~позовну заяву\~(відзив);\~відповідь на\~відзив;\~заперечення;\~пояснення третьої\~особи щодо\~позову або\~відзиву, підстави, час та черговість подання яких визначаються ЦПК України або судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 2 і ч. 3 ст. 174 ЦПК України). Статтею 278 ЦПК України визначено особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні. Вищевикладене було роз`яснено судом в ухвалі від 13.07.2022. Однак, відповідач, діючи на власний розсуд, надав суду вищевказані письмові пояснення. Суд вважає, що дані пояснення за своєю суттю, є відзивом на позов, оскільки містять пояснення і аргументи щодо заявлених позивачем вимог. Однак, у порушення вимог ч. 4 і п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України, до пояснень відповідачем не надано підтверджуючих документів про надіслання (надання) їх позивачці та третім особам. Водночас, з матеріалів справи, а саме з відповіді позивача на відзив, вбачається, що позивачкою отримано письмові пояснення відповідача 05.08.2022. Тому,\~суд вважає за можливе прийняти письмові пояснення\~відповідача до розгляду. У строк, визначений судом ухвалою суду від 13.07.2022, третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] письмові пояснення на позов та/або відзив надані не були, однак повідомлено про відсутність заперечень щодо задоволення позовної заяви. 01.08.2022\~третьою особою,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~на стороні\~відповідача \~ [PERSON] \~були надані\~письмові пояснення\~на позов,\~однак з\~порушенням строку\~встановленого судом\~ухвалою від\~13.07.2022.\~Крім того,\~у порушення\~вимог ч.\~4\~і п.\~2\~ч.\~5\~ст.\~178\~ЦПК України,\~до пояснень\~третьою особою\~не надано\~підтверджуючих документів\~про надіслання\~(надання)\~їх іншим\~учасникам справи.\~При цьому,\~порядок подання\~заяв по\~суті справи\~було роз`яснено\~судом учасникам\~справи в\~ухвалі від\~13.07.2022. Прийняття даних письмових пояснень до розгляду судом без ознайомлення з їх змістом інших учасників справи, суд вважає порушенням права останніх. Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~несе ризик\~настання наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~не вчиненням\~нею процесуальних\~дій.\~Тому,\~враховуючи вищевикладене\~та положення\~ч.\~2\~ст.\~43,\~ч.\~1\~ст.\~44,\~ст.\~181\~і ч.\~3\~ст.\~278\~ЦПК України,\~суд не приймає письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , до розгляду. Письмові пояснення на відзив третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] надані не були. Ухвалою суду від 03.08.2022 відповідачу та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 10.08.2022\~від позивачки\~надійшла відповідь\~на відзив,\~в якій\~вона виклала свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві (письмових поясненнях) заперечень і мотиви їх відхилення, надавши відповідні докази. При цьому позивачка заявлені нею вимоги підтримала і просила задовольнити. Вищевказану відповідь на відзив третіми особами - [PERSON] та [PERSON] було отримано 10.08.2022, що підтверджується їх розписками (а.с. 70), відповідачем та третьою особою [PERSON] - особисто 11.08.2022, як вбачається з офіційного веб-сайту Укрпошти. У строк, визначений судом ухвалою суду від 13.07.2022, відповідачем заперечення на відповідь на відзив надано не було. Ухвалою суду від 03.10.2022 позивачці відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів. Будь-які докази по справі, крім тих, що надані разом із заявами по суті справи, чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно дубліката свідоцтва на право власності на житло від 05.09.1996, виданого виконкомом Вінницької міської ради 24.07.2014, квартира [ADDRESS] , загальною площею 60, 7 м2 належала на праві приватної, спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по ј кожному. (а.с. 11) Як вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.10.2014, за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на вищевказану квартира по ј частці. (а.с. 12-13) З матеріалів справи вбачається, що учасниками справи визнається те, що [PERSON] наразі на праві власності належить Ѕ частка вищевказаної квартири. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці по справі № 2-1543/1997 від 29.10.1997 було встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] та, зокрема, виділено у користування позивачу житлову кімнату площею 15,9 м2, а кухню, ванну, туалет та коридор залишено у загальному користуванні. (а.с. 16) 25.12.2015 рішенням Вінницької міської ради № 71 було перейменовано вулицю Фрунзе у місті Вінниці на вулицю Академіка Янгеля, інформація про що є публічно доступною. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 1368, виданої 22.06.2022 ТОВ «ЖЕО-1», [PERSON] (власник) з 28.08.1984 та її син [PERSON] з 16.10.1995 проживають і зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . На ім`я [PERSON] відкритий особовий рахунок. (а.с. 17) Яз вбачається з позовної заяви, підставою звернення до суду стало чинення відповідачем перешкод позивачці у користуванні її власністю. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачкою разом із позовом та відповіддю на відзив, а відповідачем із відзивом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що інший доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які інші клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання, крім клопотання позивача, яке було вирішено ухвалою суду від 03.10.2022, та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 13.07.2022 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. \~ \~ \~ \~Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові та у відповіді на відзив, а також відповідачем у відзиві, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За правилом ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Наявність встановленого судовим рішенням порядку користування житловим приміщенням свідчить про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким способом, яким власник вважає прийнятним, і у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем наявні неприязні стосунки. Посилання відповідача на небажання співвласників квартири [PERSON] та [PERSON] відшкодувати понесені ним витрати на ремонт квартири не мають значення для даного спору. Суд звертає увагу відповідача на те, що в разі наявності спору щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, такий спір може бути вирішений судом в порядку, передбаченому чинним законодавством України. Твердження відповідача про неправомірні, на його думку, дії позивачки, не підтверджені належними й допустимими доказами. Натомість, доводи відповідача про те, що позивачкою 27.04.2022 було влаштовано пожежу, внаслідок чого було викликано пожежну службу, а він, його дружина та діти отруїлись чадним газом, спростовуються повідомленням ГУ ДСНСУ у Вінницькій області № 01-2655/42-ОП від 09.08.2022 на адвокатський запит. Так, з даного повідомлення вбачається, що 27.04.2022 дійсно мало місце повідомлення про пожежу в квартирі [ADDRESS] . Однак, під час обстеження квартири співробітниками пожежно-рятувального підрозділу, які здійснили виїзд на місце виклику, пожежу виявлено не було, а виклик зафіксовано як хибний. (а.с. 71) Доводи відповідача щодо переривання вагітності його дружини внаслідок конфлікту із позивачкою також не підтверджені належними й допустимими доказами. Довідка № 19, видана 17.05.2022 КНП ВМК ПБ № 2, є недопустимим доказом, оскільки не завірена підписами уповноважених на це осіб та не містить печатки лікуючого лікаря, а її копія не засвідчена у порядку, визначеному ст. 95 ЦПК України. (а.с. 55) Докази того, що втрата дружиною відповідача вагітності і конфлікт із позивачкою мають причинно-наслідковий зв`язок відсутні. Однак, в будь-якому разі\~особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено судовим рішенням; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.\~ Небажання співвласників квартири [PERSON] та [PERSON] відчужувати свої частки у даному майні, як стверджує відповідач, є їх правом, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Отже, доводи відповідача і докази на які він посилається на їх обґрунтування, не встановлюють наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування і не мають значення для вирішення даної цивільної справи. У даній справі до предмета доказування входить наявність або відсутність саме перешкод в користуванні житловим приміщенням. Наразі позивачка,\~як і\~відповідач,\~є співвласниками\~квартири [ADDRESS] , її право на частку у спільному майні не припинено. Водночас, наявність перешкод у користуванні позивачкою її власністю підтверджується зверненням 14.05.2022 до ВП № 2 ВРУП ГУНП у Вінницькій області, актом № 14982, складеним 14.06.2022 у складі комісії ТОВ «ЖЕО-1». (а.с. 18-22) Отже, суд прийшов до висновку, що відповідач створює перешкоди позивачці в користуванні, володінні та розпорядженні її майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене,\~а також\~ст.\~16\~ЦК України,\~згідно якої\~суд може\~захистити цивільне\~право або\~інтерес у\~спосіб,\~що встановлений\~договором або\~законом,\~суд приходить\~до висновку,\~що в\~даному випадку\~існують підстави\~та необхідність\~для захисту\~прав позивачки\~шляхом її\~вселення в житлове приміщення, а саме: квартиру [ADDRESS] , тим самим усунувши їй перешкоди у користуванні її власністю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, судом встановлено наступне. Позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 992, 40 гривень, що підтверджується квитанцією від 07.07.2022. (а.с. 6) Таким чином, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 992, 40 гривень. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Позивачем на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу по даній справі разом із позовною заявою надано: договір про надання професійної правничої допомоги № 21 від 21.06.2022, укладений між нею та адвокатом Байдаком В.Г., та квитанцію № 5 від 21.06.2022. Судом встановлено, що згідно даного договору та квитанції, позивачем було сплачено адвокату Байдаку В.Г. гонорар в сумі 2 000,00 гривень. (а.с. 24-25) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Байдак В.Г. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 620, виданого 15.09.2011. Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто,\~ЦПК України\~передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Судом встановлено, що договором про надання професійної правничої допомоги № 21 від 21.06.2022 чітко визначено обсяг послуг (п. 1.1, п. 2.1.), розмір гонорару, який є фіксованим (п. 3.1). Відповідно, в даному випадку, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним. Також судом встановлено документальне підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 000, 00 гривень, які є співмірними у відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру. Підстав, визначених ч. 5 ст. 137 ЦПК України, для зменшення розміру вищевказаних витрат на правничу допомогу, судом не встановлено. Матеріали справи не містять клопотання\~відповідача про зменшення витрат позивачки на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат, з урахуванням наведених обставин, відсутні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, задоволення позовних вимог в повному обсязі та положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 000, 00 гривень. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: approved