Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

В грудні 2021 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , про визнання майна спільною сумісною власністю як колишнього подружжя та про поділ такого майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 вересня 2013 року між нею та відповідачем укладено шлюб, про що Туринківською сільською радою Жовківського району Львівської області складено відповідний актовий запис за №15. Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року зазначений шлюб розірвано. З 19 серпня 2020 року по теперішній день вони з відповідачем проживають окремо. Відповідач проживає у [ADDRESS] , а вона - у [ADDRESS] . Позивач зазначає, що за час шлюбу в грудні 2018 року за їх спільні з відповідачем кошти було придбано автомобіль марки «Шкода Октавія» (2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , об`єм двигуна - 1896 см3; тип палива - дизель, тип кузова - універсал). Вказаний автомобіль ними був ввезений із-за кордону до України, розмитнений і поставлений на облік у Територіальному сервісному центрі МВС України №4646, що у м. Червоноград, Львівської області. При реєстрації автомобілю присвоєно державний номерний знак [NUMBER] . Оскільки в неї не було посвідчення водія, автомобіль для зручності використання був зареєстрований на відповідача. Будь-яких домовленостей з приводу розпоряджання автомобілем між ними не було. Весь час, у тому числі з 19 серпня 2020 року по теперішній день, автомобіль перебував у відповідача. Відповідно документами, що мають відношення до автомобіля, користувався виключно відповідач. 07 жовтня 2021 року (після розірвання шлюбу) вона письмово звернулась до відповідача з приводу добровільного поділу у рівних частках спільного сумісного майна - зазначеного автомобіля та можливості її користування автомобілем до поділу. При цьому вона вказала наявний на сьогоднішній день д.н.з. автомобіля « [NUMBER] » так як вважала, що це саме той номер під яким вони його реєстрували. 22 жовтня 2021 року поштовим зв`язком вона отримала від відповідача відповідь датовану 11 жовтня 2021 року. У відповіді зазначається, що відповідач заперечує факт наявності у них будь-якого спільного майна, у тому числі автомобіля марки «Шкода Октавія». Відповідно до отриманої на адвокатський запит відповіді із сервісного центру МВС України №4646 за вих. №31/13-4641-В-31\\Аз, їй стало відомо, що вищеописаний автомобіль 06 лютого 2021 року на підставі договору купівлі-продажу №46456/2021/2423988 був перереєстрований на [PERSON] ( [INFO] , яка є рідною сестрою відповідача та, яка проживає з відповідачем за однією адресою). При цьому, автомобілю присвоєно інший номерний знак - [NUMBER] . Позивач стверджує, що їй про відчуження автомобіля відомо не було, дозволу на його відчуження вона не давала та будь-якої грошової чи іншої компенсації за її частку в автомобілі вона не отримувала. Позивач вважає, що відчуження автомобіля стало можливим у зв`язку із зловживанням правами відповідача щодо спільної сумісної власності з метою незаконно привласнити її частку у майні, оскільки лише відповідач завжди використовував та використовує до сьогоднішнього дня даний автомобіль, а станом на 06 лютого 2021 року вона вже звернулась до Жовківського районного суду Львівської області з позовною заявою про розірвання шлюбу і відповідач розумів, що шлюб буде розірвано. Позивач посилається на те, що вказаний автомобіль на момент придбання, на момент незаконного його відчуження відповідачем своїй сестрі, а також станом на теперішній день перебував та перебуває у технічно справному стані. Таким чином, автомобіль марки «Шкода Октавія» із сьогоднішнім д.н.з. « [NUMBER] » до моменту відчуження [PERSON] перебував у її з відповідачем спільній сумісній власності, як колишнього подружжя, в рівних частках та без будь-яких договірних обмежень, відчуження цього автомобіля було проведено відповідачем одноосібно; відчуження автомобіля відбулось з порушенням норм права - без її відома та, без її згоди; жодної грошової чи іншої компенсації за її частку в автомобілі вона не отримувала. Позивач посилається на ст. 60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Окрім цього, відповідно до норм ЦПК України, позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Щодо розрахунку суми судових витрат, які позивач понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, позивач зазначає, що вона 04 жовтня 2021 року з адвокатом Вольським Андрієм Богдановичем уклала договір про надання правової допомоги у справі з питань визнання спільного сумісного майна, як колишнього подружжя, та його поділу з між нею та [PERSON] . Попередній (орієнтовний) розрахунок суми усіх судових витрат становить орієнтовно 10 000 грн. Остаточну (конкретну) суму буде пред`явлено додатково. Позивач також просить визначити їй суму судового збору за майнову вимогу. Ураховуючи наведене, позивач просить автомобіль марки «Шкода Октавія» під сьогоднішнім реєстраційним номером [NUMBER] визнати спільним сумісним майном [PERSON] та відповідача [PERSON] , як колишнього подружжя, в частці по 1/2 на кожного з них з дня коли вони здійснили його митне оформлення, а саме з 07 грудня 2018 року. Поділити зазначене спільно нажите майно подружжя наступним чином: визнати в порядку поділу майна подружжя за відповідачем [PERSON] право на автомобіль марки «Шкода Октавія» під сьогоднішнім реєстраційним номером [NUMBER] , виділивши даний автомобіль у натурі відповідачу; зобов`язати відповідача [PERSON] сплатити їй половину середньої ринкової вартості (станом на момент проведення відповідної експертизи) автомобіля марки «Шкода Октавія» під сьогоднішнім реєстраційним номером [NUMBER] , поклавши кошти на депозитний рахунок суду, або добровільно їй сплатити ці кошти. Конкретна сума половини вартості автомобіля буде зазначена додатково (після проведення відповідної судової експертизи), а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 04.01.2022 року відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] у задоволенні заяви про забезпечення (арк. спр. 35-37). Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 06.01.2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Після виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 19.01.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче судове засідання (арк. спр. 50-51). 11.02.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. спр. 59-61) від відповідача [PERSON] . У відзиві відповідач зазначає, що позивач просить визнати право спільної сумісної власності на автомобіль, який у даний час шляхом легітимного правочину належить іншій особі - [PERSON] , і придбаний він був нею в подружжя [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу із подальшим зняттям з обліку з попереднього власника і постановкою на облік - проведенням державної реєстрації права власності у відповідності із вимогами ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» на [PERSON] . Обставини відчуження автомобіля були наступними: починаючи із 19 серпня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем у даній справі [PERSON] виникла ситуація, в якій [PERSON] самовільно залишила місце свого і своїх дітей проживання у с. Замочок, Львівського району, Львівської області в будинку родини [PERSON] , і фактично проживала за адресою реєстрації в с. В`язова, Львівського району, Львівської області в будинку своєї родини. Діти до кінця 2020 року залишались із відповідачем. [PERSON] їх періодично відвідувала, а в кінці 2020 року забрала сина [PERSON] , 2016 року народження, жити із собою в с. В`язова. Доходи [PERSON] не дозволяли повністю покрити всі необхідні витрати на проживання подружжя та двох малолітніх дітей, [PERSON] в той час не міг знайти роботи і займався домашнім господарством. Тому, з метою пошуку коштів для існування, подружжя [PERSON] звернулись до сестри відповідача - [PERSON] для позики значної суми коштів. Однак, [PERSON] , яка виховує сина - інваліда і мала бажання придбати автомобіль, запропонувала замість позики грошей купити в подружжя автомобіль марки «Шкода Октавія», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.р.н. [NUMBER] . Оскільки сама [PERSON] неодноразово наголошувала на необхідності продажу даного автомобіля, була досягнута згода, і 06 лютого 2021 року, через сервісний центр MBС України, в установленому законом порядку, було здійснено продаж автомобіля [PERSON] , а також зареєстровано право її власності на даний автомобіль. Оскільки [PERSON] до моменту набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 444/109/21 про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дітей, яке набуло законної сили в липні 2021 року, будь-яких коштів на утримання старшої доньки [PERSON] , 2014 року народження, що залишалась проживати з батьком [PERSON] , не давала, що підтверджується тим, що 09 березня 2021 року [PERSON] звернувся до Жовківського районного суду Львівської області у цивільній справі № 444/685/21 «Про стягнення аліментів із [PERSON] », рішенням якого від 27 травня 2021 року позов задоволено в частині стягнення аліментів на [PERSON] і рішення набрало законної сили, кошти, виручені від продажу транспортного засобу, що є предметом спору, були витрачені [PERSON] виключно в інтересах сім`ї, тобто на утримання доньки протягом пів року та на купівлі предметів першої необхідності для сина. Під час відчуження автомобіля вони перебували в шлюбі, відчуження відбулось у законний спосіб і, якби в сервісному центрі МВС вимагали письмову згоду на відчуження спільного майна [PERSON] , то така згода була б отримана. Таким чином, відповідач не заперечує, що в їх спільній власності із позивачем перебував автомобіль, але даний автомобіль був відчужений ними під час перебування в шлюбі, і позивач [PERSON] намагається ввести суд в оману, представляючи даний автомобіль як транспортний засіб «із новим номером», оскільки новий номер не був виданий внаслідок заміни, а був присвоєний новому власнику транспортного засобу. З наведеного випливає, що автомобіль під реєстраційним номером [NUMBER] перебував в спільній сумісній власності подружжя, тобто цей факт окремому доказуванню не підлягає, однак був відчужений у законний спосіб, а автомобіль д.р.н. [NUMBER] належить на праві приватної власності іншій особі і визнаним спільною сумісною власністю подружжя бути не може. Підстав для припинення права власності [PERSON] , як добросовісного набувача, на вказаний автомобіль, передбачених Главою 25 ЦК України, немає, а також немає підстав в порядку ст. 388 ЦК України витребувати в неї дане мано (віндикація). В даному випадку позивач [PERSON] не має права на компенсацію, заявлену нею в позовних вимогах. Як показує судова практика ВС України, що стосується рухомого майна, яке відчужується одним із подружжя у період зареєстрованого шлюбу, або період, коли сторони проживали разом та вели спільне господарство, то кошти отриманні продавцем (одним із подружжя) від продажу такого транспортного засобу, вважаються такими, що витрачені в інтересах сім`ї, якщо доводи протилежного не підтверджують, у такому випадку грошову компенсацію за свою частку у спільному рухомому майні отримати не буде можливості з вищевказаних мотивів (постанова ВС 25.05.2020 року у справі №347/955/16). Оскільки позивачем не доведено той факт, що кошти від продажу автомобіля були витрачені відповідачем [PERSON] на власні потреби всупереч інтересам сім`ї, позивач не має права на компенсацію вартості відчуженого автомобіля з вищенаведених підстав. При визначені витрат на правову допомогу, позивачем [PERSON] не дотримано вимог, викладених у позиції Верховного Суду (справа № 640/18402/19) про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судові витрати відповідача у даній цивільній справі становлять 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп. оплати правової допомоги, що підтверджується договором, ордером, копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, кошторисом, копією рахунку адвокатського об`єднання та оригіналом банківської квитанції щодо перерахунку даних коштів ДО «Галицькі партнери». Враховуючи викладене, відповідач просить в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовити в повному обсязі за безпідставністю, судові витрати у цивільній справі покласти на позивача та стягнути із позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. 00 коп. 11.02.2022 року до суду надійшло письмове пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову (арк. спр. 69-70), в якому вона посилається на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Так, починаючи із 19 серпня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем у справі [PERSON] виникла ситуація, в якій [PERSON] самовільно залишила місце свого і своїх дітей проживання у с. Замочок, Львівського району Львівської області в будинку, де зареєстровані і є співвласниками вона і відповідач, і фактично проживала за адресою реєстрації в с. В`язова, Львівського району, Львівської області в будинку своєї родини. Діти до кінця 2020 року залишались із відповідачем [PERSON] у с. Замочок, [PERSON] їх періодично відвідувала, а в кінці 2020 року забрала сина [PERSON] , 2016 року народження, жити із собою в с. В`язова. Доходи [PERSON] не дозволяли повністю покрити всі необхідні витрати на проживання подружжя та двох малолітніх дітей. [PERSON] в той час не міг знайти роботи і займався домашнім господарством. Тому, з метою пошуку коштів для існування подружжя [PERSON] звернулись до неї для позики значної суми коштів, які б дали можливість протягом кількох місяців - пів року забезпечувати потреби родини, поки відповідач знайде нормальної роботи. Так як вона виховує сина - інваліда, їй було потрібно придбати автомобіль для його пересування, на що в неї було заощаджено певну суму коштів. Оскільки сама позивач декілька разів пропонувала відповідачу продати автомобіль, тому що родині не вистачає коштів, вона запропонувала замість позики грошей купити в подружжя автомобіль марки «Шкода Октавія», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER] , д.р.н. [NUMBER] . Була досягнута між всіма згода, і 06 лютого 2021 року, через сервісний центр МВС України у встановленому законом порядку, було здійснено продаж даного автомобіля, а також зареєстровано її право власності на автомобіль і видано новий реєстраційний номер. До моменту набрання законної сили рішенням суду у цивільній справі № 444/109/21 про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дітей, яке набуло законної сили в липні 2021 року, будь-яких коштів на утримання старшої доньки [PERSON] , 2014 року народження, яка залишалась проживати з батьком [PERSON] позивач не давала, що підтверджується тим, що 09 березня 2021 року [PERSON] звернувся до Жовківського районного суду Львівської області у цивільній справі № 444/685/21 «Про стягнення аліментів із [PERSON] », рішенням якого від 27 травня 2021 року позов задоволено в частині стягнення аліментів на [PERSON] і рішення набрало законної сили. Кошти, які вона заплатила за автомобіль, що є предметом спору, були витрачені [PERSON] виключно в інтересах сім`ї, тобто на утримання доньки протягом пів року та на купівлю предметів першої необхідності для сина, тобто [PERSON] не має права на будь-які компенсації, тому що вони знаходилися до липня 2021 року в шлюбі і кошти були витрачені відповідачем на сім`ю. В своїх позовних вимогах [PERSON] просить визнати за нею та [PERSON] право спільної сумісної власності на автомобіль, який на праві власності належить їй, тобто фактично вилучити в неї у свою користь її власність, з чим вона категорично не погоджується. Автомобіль був придбаний у законний спосіб, оформлений через сервісний центр МВС і ніяких законів під час його відчуження не порушувалось, тим більше що [PERSON] відомо про даний правочин і даний правочин був нею схвалений. [PERSON] просить в задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] відмовити в повному обсязі за безпідставністю та просить проводити судові засідання у даній цивільній справі без її участі. Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 26.04.2022 року у даній справі задоволено клопотання позивача та призначено судову товарознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено експерту питання щодо ринкової вартості автомобіля марки «Шкода Октавія» під реєстраційним номером [NUMBER] , рік випуску - 2000 року; номер кузова [NUMBER] ; об`єм двигуна - 1896 см3; тип палива - дизель; тип кузова - легковий універсал. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (арк. спр. 94-96). 25.07.2022 року після повернення справи із експертної установи ухвалою Жовківського районного суду Львівської області поновлено провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового розгляду (арк. спр. 121). Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 20.09.2022 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 17.10.2022 року, також прийнято до розгляду збільшені позовні вимоги представника позивача [PERSON] - адвоката Вольського Андрія Богдановича від 25.08.2022 року, а саме в частині визначення суми для сплати [PERSON] половини ринкової вартості автомобіля - 53 903, 95 гривень (арк. спр. 143-144). Представник позивача - адвокат Вольський А.Б. в судовому засіданні позовні вимого підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Матлашевського В.Л. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі, підтримав викладені у відзиві доводи та просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Гордон І.М. в судовому засіданні підтримав викладені у письмовому поясненні мотиви, просив врахувати те, що [PERSON] придбала автомобіль законним шляхом, а тому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 82 ЦПК України встановлює підстави звільнення від доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року у справі №444/109/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 28.09.2013 року в Туринківській сільській раді (актовий запис № 15). Після розірвання шлюбу визначено постійне місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з [PERSON] (арк. спр. 14-17). Як встановлено із матеріалів справи, [PERSON] 07.10.2021 року звернулася з письмовою вимогою до [PERSON] (арк. спр. 18-19) в якій, зокрема, зазначила, що за час їх шлюбу в другій половині 2018 року ними було придбано автомобіль марки «Шкода Октавія» д.н.з. [NUMBER] . Даний автомобіль є їх спільно набутим майном, а тому вона має право користуватись ним на рівні з [PERSON] і просить передати їй в користування даний автомобіль. Окрім цього. оскільки шлюб між ними розірвано і автомобіль є спільним майном в рівних частинах, [PERSON] запропонувала здійснити його поділ, та просила повідомити її про згоду чи відмову у поділі майна - автомобіля письмово. На зазначену вище вимогу відповідач [PERSON] надав відповідь від 11 жовтня 2021 року (арк. спр. 20), в якій, зокрема зазначено, що на момент набрання законної сили рішенням Жовківського районного суду Львівської області про розірвання шлюбу, в нього не залишилось будь-якого рухомого та нерухомого майна, коштів, цінних паперів та інших активів, які б могли бути визнані в добровільному або судовому порядку спільною сумісною власністю подружжя і які б підлягали поділу між ними. Майно, яке запропоновано добровільно передати і яке вказане у листі - вимозі, їм як подружжю ніколи не належало, а тому викладені в листі - вимозі пропозиції [PERSON] відкидає як такі, що суперечать чинному законодавству. Із наданої на запит адвоката Вольського А.Б. інформації із Територіального сервісного центру №4641 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС у Львівській області від 03.12.2021 р. №31/13-4641-В-31/Аз (арк. спр. 23-24) встановлено, що 11.12.2018 року в ТСЦ 4646 транспортний засіб SKODA OCTAVIA, 2000 рік випуску, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER] , 1896м- об`ємом двигуна, типом палива - дизель, синього кольору, типом кузова - легковий універсал, д.н.з. [NUMBER] був зареєстрований на гр. [PERSON] , [INFO] на підставі ПОСВІЧЕННЯ Львівської ДФС митниці Серія LV №0056589 від 07.12.2018р. та ТМД №UA209190/2018/040023 від 07.12.2021р. 06.02.2021р. в ТСЦ 4646 запитуваний транспортний засіб (SKODA OCTAVIA) з д.н.з. [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу №46456/2021/2423988 був перереєстрований на [PERSON] , [INFO] . Також надано копію договору купівлі-продажу зазначеного вище транспортного засобу укладеного між [PERSON] та [PERSON] (арк. спр. 25). Згідно зі ст.3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Як встановлено судом з матеріалів справи, позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2013 року, який розірвано на підставі рішення Жовківського районного суду Львівської області від 16 червня 2021 року, яке набрало законної сили 20.07.2021 року (арк. спр. 14-17). В період шлюбу сторони придбали у власність автомобіль марки SKODA OCTAVIA, 2000 рік випуску, номер шасі (кузова, рами) - [NUMBER] , 1896м- об`ємом двигуна, типом палива - дизель, синього кольору, типом кузова - легковий універсал, д.н.з. [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] , [INFO] на підставі ПОСВІЧЕННЯ Львівської ДФС митниці Серія LV №0056589 від 07.12.2018р. та ТМД №UA209190/2018/040023 від 07.12.2021р. Також встановлено, що 06.02.2021р. в ТСЦ 4646 даний транспортний засіб марки SKODA OCTAVIA з д.н.з. [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу був перереєстрований на [PERSON] , [INFO] . У відзиві відповідачем підтверджено, що дійсно зазначений вище автомобіль через сервісний центр MBС України, в установленому законом порядку, було продано його сестрі [PERSON] , а також зареєстровано її право власності на даний автомобіль. Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 163 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч 1, ч. 2 ст. 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно з ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Відповідно до п. 23, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України. З огляду на викладені обставини встановлено, що спірне майно придбано під час перебування позивача та відповідача у справі у зареєстрованому шлюбі, тому відповідно до вказаних положень сімейного законодавства таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до вимог ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно зі ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 18 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як стверджує відповідач, не заперечуючи відсутності письмової згоди від позивачки на відчуження транспортного засобу, який було ними придбано у шлюбі, після відчуження автомобіля, кошти, які ним були виручені від продажу транспортного засобу, що є предметом спору, були витрачені ним виключно в інтересах сім`ї. Однак, на підтвердження вказаних доводів, жодних доказів відповідач, так і його представник суду не надали, а тому, за таких умов суд дійшов висновку, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був набутий за час шлюбу позивачки та відповідача. Сторони у справі не заявляли та не доводили суду, що їх частки у спільному сумісному майні є більшими або меншими від передбаченої законом ідеальної рівності часток, тому з урахуванням законодавчої презумпції, суд дійшов висновку про те, що у спільному сумісному майні частка кожного з подружжя становить 1/2 частину. Вирішуючи питання про те, яким має бути розмір стягнення грошової компенсації, суд виходить із того, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Беручи до уваги Висновок про вартість майна зроблений експертом Львівської торгово-промислової палати №19-09/310 товарознавчої експертизи від 30.06.2022 року суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з ч.2 та ч.3 ст.102 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмету доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасників справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Відповідно до вимог ч.7 ст.102 ЦПК України, у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений про кримінальну відповідальність, за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Згідно з ч. 5 ст.106 ЦПК України, у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Враховуючи вищевикладене, а також те, що автомобіль, придбаний під час шлюбу, є неподільною річчю, суд дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивачки, в порядку поділу майна подружжя, беручи до уваги зроблений експертом висновок щодо вартості вказаного автомобіля, належить стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля марки SKODA OCTAVIA, 2000 рік випуску, номер кузова [NUMBER] , а саме 43 100 гривень. За таких обставин, оскільки відповідач, здійснивши продаж автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, не отримавши письмової згоди позивачки на таке відчуження, та, не надавши жодних належних письмових доказів на підтвердження наявності згоди другого з подружжя на відчуження транспортного засобу і схвалення позивачкою такого правочину, враховуючи те, що жодних доказів про те, що отримані від продажу кошти були використані в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять, суд, з урахуванням поставлених позивачем вимог, та висновку товарознавчої експертизи спірного автомобіля, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача грошової компенсації 1/2 частини вартості відчуженого автомобіля, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, належить зазначити таке. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом ч.8 ст.141 ЦПК України, докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позивачем в позовній заяві наведено орієнтовну суму витрат на професійну правничу допомогу та своєчасно подано суду докази понесення витрат на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, відповідно до котрої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи встановлено, що 04.10.2021 року між [PERSON] та адвокатом Вольським Андрієм Богдановичем було укладено договір про надання правової допомоги у справі з питань поділу спільно нажитого майна за час шлюбу із [PERSON] (арк. спр. 8-9). Матеріалами справи підтверджується, що професійна правнича допомога надавалась позивачу [PERSON] адвокатом Вольським Андрієм Богдановичем, повноваження якого підтверджуються ордером про надання правничої (правової) допомоги [PERSON] від 04 жовтня 2021 року (арк. спр. 10) відповідно до договору про надання правової допомоги від 04 жовтня 2021 року. Згідно з Актом виконаних робіт №1 від 17.10.2022 року, виконавець надав правову допомогу, а замовник оплатив її вартість в сумі 10900 грн. (арк. спр. 149-150). Представник відповідача - адвокат Матлашевський В.Л. щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та визначеного розміру таких витрат заперечив, оскільки представником позивачки на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, не надано жодних доказів, що такі кошти позивач сплатила представнику за надання правничої допомоги. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що деякі види робіт мають не обґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часові, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг). Виходячи із встановленої реальності участі адвоката у наданні професійної правничої допомоги у даній цивільній справі та необхідності такої, беручи до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, кількість судових засідань, присутність на них адвоката позивача, тривалість судових засідань, заперечення представника відповідача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу понесених позивачкою, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правничу допомогу та беручи до уваги зазначені в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5000 грн., які можна вважати необхідними для позивачки, яка звернулась до адвоката для надання їй професійної правничої допомоги. Крім того, як встановлено із Договору про надання правової допомоги у цивільному процесі в суді першої інстанції від 01 лютого 2022 року між Адвкатським Обєднанням «Галицькі партнери» в особі партнера-адвоката Матлашевського В.Л. та гр. [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги клієнтові у цивільній справі №444/3800/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю як колишнього подружжя та про поділ такого майна (арк. спр. 62). В матеріалах справи є ордер про надання правничої допомоги адвокатом Матлашевським Вадимом Леонідовичем у Жовківському районному суду Львівської області, ордер виданий адвокатським об`єднанням «Галицькі партнери» (арк. спр. 83). Представником відповідача подано квитанцію №11 від 01.02.2022 року про здійснення платежу на суму 7000 грн. за надання правової допомоги [PERSON] (арк. спр. 65). Згідно з наданим представником відповідача Кошторисом від 01 лютого 2022 року вартість правової допомоги складає 7000 грн. (арк. спр. 66). Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, суд бере до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги від 01.02.2022 року, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг, кількість судових засідань, присутність на них адвоката відповідача, а також тривалість судових засідань, та вважає за необхідне визначити обґрунтованим розмір витрат на професійну правничу допомогу понесених відповідачем в сумі 2000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп., а тому, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 992 грн. 40 коп. судового збору. Щодо судових витрат позивачки, а саме оплати вартості проведення експертного дослідження в сумі 3939 грн., на підтвердження чого представником подано відповідні квитанції (арк. спр. 148), то такі витрати, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, належить стягнути з відповідача в користь позивачки.

Outcome: partial