Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом (уточненим в ході\~ усунення недоліків позову) про\~ визнання\~ незаконним та скасування наказу №1675к від 08.12.2021 державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» (далі ДП «Шосткинський завод «Імпульс») в частині відсторонення позивачів\~ від роботи,\~ а поновлення останніх на роботі, а також зобов`язання виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення позивачів від роботи. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що причиною відсторонення від роботи без збереження заробітної плати стало їх небажання (відмова) робити обов`язкове профілактичне щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Між тим законодавством України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи з підстав відсутності у нього щеплення від СОVID-19, відсторонення відбулося\~ порушенням\~ вимог ст. 43 Конституції України, ст. 49-2 КЗпП та\~ носило дискримінаційних характер. В свою чергу, відповідач у своєму відзиві проти позову заперечував, вказуючи на те, що відсторонення позивачів\~ від роботи ґрунтується на вимогах закону, за відсутності порушень прав позивачів та без втручання в їхнє\~ особисте та сімейне життя. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Позивачі є працівниками ДП «Шосткинський завод «Імпульс».\~ [PERSON] обіймає\~ посаду токаря 5-го розряду цеху № 102, [PERSON] працює на посаді свердлувальника 2- го розряду цеха № 102, [PERSON] на посаді друкаря офсетного плаского друкування 3-го розряду відділу конструкторських розробок і документації, а [PERSON] на посаді слюсаряремонтника\~ 4 розряду цеха № 10. Дані обставини встановлені з копій трудових книжок позивачів (а.с. 17-18, 28-32). Наприкінці листопада 2021 року роботодавцем листами за вих.\~ № 570/100 від 22.11.2021, за вих. № 303/100, №178/100 від 17.11.2021 було повідомлено позивачів [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] про обов`язковість\~ щеплення проти СОVID-19 та необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08.12.2021 документу, який підтверджує проведення вакцинації проти СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однією чи кількома дозами вакцини або висновку лікарів щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19 та попереджено, що відмова або ухилення від обов`язкового проведення щеплення проти СОVID-19 може бути підставою для відсторонення від роботи. [PERSON] також отримала лист за вих.№ 648/100 від 06.12.2021 аналогічного змісту, але вже у грудні 2021 року - 06.12.2021. На примірниках цих листів всі позивачі, окрім [PERSON] , в день їх отримання зазначили, що не згодні зі цими вимогами. Щодо останньої, то вона пояснень не надала, а факт вручення їй цього повідомлення підтверджується актом про вручення від 18.11.2021. Наказом директора ДП «Шосткинський завод «Імпульс» № 1675к від 08.12.2021 позивачі були відсторонені від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати, до моменту усунення ними причин відсторонення (а.с. 20-27). Як підстава відсторонення від роботи вказаний наказ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Вважаючи, що відсторонення від роботи є обмеженням прав на працю та заробляти працею на життя і носить дискримінаційних характер, а попередження щодо істотної зміни умов праці (чим, на думку позивачів, є вимоги роботодавця про вакцинацію) здійснено роботодавцем\~ з порушенням строку, передбаченого ст. 49-2 КЗпП, позивачі\~\~ в межах даної справи просять суд скасувати\~ наказ про їхнє відсторонення від роботи та зобов`язати відповідача виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення і поновити їх на роботі. Вирішуючи вимоги позову, суд звертається до законодавчих приписів, якими врегульовані спірні правовідносини. Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року N 6-р (II)/2019). За доводами відзиву і преамбулою оскаржуваного наказу при його винесенні роботодавець керувався\~ статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом\~ Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», пунктом\~ 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (за наступними змінами) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року установлено на території України карантин. Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04 жовтня 2021 року\~\~ затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. До цього переліку входить і відповідач. Позивачі працюють на ДП «Шосткинський завод «Імпульс», тобто\~ входять до кола працівників, визначених вказаними актами, та підлягають щепленню. Водночас у ст. 12\~ Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом. Отже, із змісту ст. 12 цього Закону вбачається, що відсторонюються від виконання робіт працівники саме у порядку, встановленому законом. Пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року N 1236 встановлено, що керівникам підприємств, установ та організацій належить забезпечити відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Тобто цією постановою фактично передбачено згідно з положеннями ст. 46 КЗпП\~ та ст. 12 Закону України\~ «Про захист населення від інфекційних хвороб» саме по собі відсторонення від роботи як таке працівників у разі їх відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень (тобто такий випадок), а на керівників підприємств, установ, організацій покладено обов`язок саме забезпечити відсторонення від роботи. Проте, ні цією постановою Кабінету Міністрів України, ні КЗпП України, зокрема, статтею 46 цього Кодексу, ні Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не передбачено, у який саме спосіб (згідно з якою процедурою) керівники установ мають забезпечити відсторонення працівників, та не встановлено конкретного порядку відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення у встановленому законом порядку від обов`язкових профілактичних щеплень, у тому числі від обов`язкового профілактично щеплення проти COVID-19. В Україні немає окремого закону, який би передбачав сам порядок (процедуру) відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення його у встановленому законом порядку від встановленого законодавством обов`язкового профілактичного щеплення саме проти COVID-19. Однак, на рівні національного законодавства процедура відсторонення працівника від роботи у разі відмови чи ухилення у встановленому законом порядку від обов`язкових профілактичних щеплень встановлена Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Згідно зі ст. 7 цього Закону, підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; негайно інформувати органи державної санітарно-епідеміологічної служби про надзвичайні події і ситуації, що становлять загрозу здоров`ю населення, санітарному та епідемічному благополуччю. Відповідно до ч. 2 ст. 27 цього ж Закону обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. За\~ ст. 31 цього ж Закону посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України є головні державні санітарні лікарі та їх заступники, інші працівники державної санітарно-епідеміологічної служби України, уповноважені здійснювати державний санітарно-епідеміологічний нагляд згідно з цим Законом. Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи згідно з Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи та іншої діяльності, що затверджена наказом МОЗ від 14 квітня 1995 року N 66, із змінами, внесеними згідно з наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року N 544 (далі - Інструкція). Згідно з п. 2.3 Інструкції подання - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Підставою для внесення подання можуть бути дані з акта перевірки об`єкта, довідка медичних закладів тощо (п. 2.4. Інструкції). Відповідно до п. 2.5. Інструкції подання складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Пунктом 1.2.5 п. 1.2. Інструкції визначено, що особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються, зокрема, окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року. Необхідно відмітити, що зазначеним Календарем (із змінами) не передбачено обов`язкового профілактичного щеплення від COVID-19, зокрема, для працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, однак таке обов`язкове щеплення для зазначеної категорії працівників встановлено Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим зазначеним вище наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року N 2153, що набрав чинності 8 листопада 2021 року, що узгоджується з п. 2 Розділу 1 цього Календаря, згідно з яким обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року N 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (Держпродспоживслужбу), реорганізувавши шляхом перетворення Державну ветеринарну та фотосанітарну службу і приєднавши до Служби, що утворена, Державну інспекцію з питань захисту прав споживачів і Державну санітарно-епідеміологічну службу та поклавши на Службу, що утворена, функції, зокрема, з реалізації державної політики, які виконували органи, що припиняються. Держпродспоживслужба офіційно розпочала роботу і приступила до виконання функцій згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 року N 260-р. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року N 667 затверджено Положення про Держпродспоживслужбу. Територіальні органи Держпродспоживслужби утворені постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2015 року N 1092, зокрема, утворено Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області та Управління Держпродспоживслужби в м. Шостці. Основними завданнями Держпродспоживслужби є, поряд з іншим, реалізація державної політики у сфері санітарного законодавства, санітарного та епідемічного благополуччя населення (крім виконання функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників), здійснення відповідно до закону державного нагляду (контролю) за дотриманням санітарного законодавства, санітарного та епідемічного благополуччя населення (крім виконання функцій з реалізації державної політики у сфері епідеміологічного нагляду (спостереження) та у сфері гігієни праці та функцій із здійснення дозиметричного контролю робочих місць і доз опромінення працівників). Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань, у галузі санітарного та епідемічного благополуччя населення, державного нагляду (контролю) за дотриманням санітарного законодавства, організовує, здійснює у межах повноважень, передбачених законодавством, державний нагляд (контроль) щодо: дотримання вимог санітарного законодавства; розробляє та здійснює санітарні, ветеринарно-санітарні та фітосанітарні заходи, що стосуються обмеженого (визначеного) кола осіб чи випадків, передбачених законодавством; здійснює державний нагляд за додержанням підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та громадянами державних санітарних норм і правил, гігієнічних нормативів і регламентів безпечного виробництва, здійснює інші повноваження, визначені законом. Держпродспоживслужба під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку в тому числі з підприємствами, установами та організаціями. Отже, законодавством встановлено, що відсторонення (не допущення) працівника, який ухиляється від обов`язкового щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, здійснюється керівником установи за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби (головних державних санітарних лікарів (їх заступників). Наявність постанови Кабінету Міністрів України, якою передбачено відсторонення від роботи працівників у разі відмови чи ухилення від проходження обов`язкового щеплення і у якій є посиланням на ст. 46 КЗпП України та на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не може бути підставою для недотримання керівником установи під час такого відсторонення працівника від роботи вимог Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». З огляду на вищезазначене, суд дійшов\~ висновку, що відповідачем не дотримано встановленого ст. 7, ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», який має вищу юридичну силу, ніж підзаконні нормативно-правові акти, порядку відсторонення позивачів від роботи. Наведені висновки суду спростовують доводи відповідача, наведені в обґрунтування його позиції у справі. Разом\~ з тим інші доводи позивачів судом\~ не враховуються, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні ними\~ норм матеріального права (зокрема ст. 49-2 КЗпП України). Також суд звертає увагу відповідача на те, що Наказом Міністерства охорони здоров`я від 25 лютого 2022 року № 380, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 лютого 2022 року за № 256/37592 (набув чинності 01.03.2022), зупинено дію наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до завершення воєнного стану в Україні. З огляду на викладене, накази про відсторонення працівників на підставі наказу МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 у будь-якому разі мають бути скасовані, а відсторонені працівники мають бути допущені до виконання роботи за укладеними трудовими договорами. Наведені висновки суду підтверджуються і\~ рекомендаціями Державної служби України з питань праці про те, що всі накази про відсторонення працівників у зв`язку з відмовою або ухиленням від вакцинації повинні були бути визнані такими, що втратили чинність ще з 01.03.2022. Таким чином, суд констатує, що відсторонення позивачів від роботи є втручанням у їхнє право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, що не ґрунтується на законі, а відтак, оскаржуваний наказ в частині\~ відсторонення позивачів від роботи підлягає скасуванню. Відповідно, похідні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити їм середній заробіток за час вимушеного прогулу також підлягають задоволенню. При цьому щодо вимог про стягнення заробітної плати за час незаконного відсторонення позивачів від роботи, суд вважає необхідним зазначити таке. Кодексом законів про працю України не врегульоване питання про матеріальну компенсацію працівникові часу невиконання ним трудових обов`язків у зв`язку з його незаконним відстороненням від роботи. Але оскільки матеріальні наслідки оскаржуваного наказу є аналогічними звільненню, суд в даній ситуації за аналогією закону вважає можливим застосувати положення ст. 235 КЗпП. Так, за змістом ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З метою ефективного захисту порушених прав позивачів, виконуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого вирішення справ по суті, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача виплатити позивачам середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за весь час незаконного відсторонення, починаючи\~ з 09 грудня 2021 року, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Разом з тим, у вимогах про поновлення позивачів на роботі слід відмовити, адже\~ позивачі не були звільненні з роботи. Їхнє порушене право на працю цілком ефективно захищається за рахунок задоволення вимог про скасування наказу роботодавця в частині їхнього відсторонення від роботи, що має наслідком\~ допущення до роботи цих працівників. На підставі ст. 141 ЦПК України\~ з відповідача на користь кожного з позивачів підлягають стягненню понесені кожним окремо\~ судові витрати зі сплати судового судового збору по\~ 1984,80 грн. кожному. На підставі викладеного,

Outcome: partial