Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить витребувати від відповідача на його користь тепловоз марки ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод виготовлювач - Камбарський машинобудівний завод, заводський [NUMBER] та тепловоз Марки ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод виготовлювач - Камбарський машинобудівельний завод, заводський № [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 18.01.2021 року та 19.01.2021 року між ним та ТзДВ «Рівненський завод будівельних матеріалів» було укладено Договори купівлі-продажу, згідно з якими ним придбано два тепловози марки ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод виготовлювач - Камбарський машинобудівельний завод, заводські номера № [NUMBER] та № [NUMBER]. Зазначені тепловози були перевезені для зберігання на територію бази за адресою: [ADDRESS] , власником якої на день подання позову є відповідач, а дозвіл на зберігання якого надав батько відповідачки - [PERSON] , який помер. Факт перевезення підтверджується товарно-транспортними накладними. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27.10.2021 року позовну заяву було залишено без руху. У встановлений судом строк представник позивача - адвокат Ярмольчук В.С. усунув недоліки позовної заяви, у зв`язку з чим, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. У встановлений судом строк відповідач 27.01.2022 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, просить в їх задоволенні відмовити. Зазначає, що позивачем укладено Договори купівлі-продажу обладнання, а за змістом позовної заяви він просить витребувати у [PERSON] тепловози ТУ-6. Вважає, що позивачем не надано суду доказів постановлення на облік або ж баланс належних позивачу на праві власності тепловозів, як і не надано доказів укладення договорів щодо можливого перевезення або ж переміщення цього майна, за умовами якого воно було б переміщене на територію бази, якою вона володіє. Відтак, вважаючи, що відсутні докази переміщення спірного майна на територію, належну [PERSON] - відсутні підстави для задоволення позову. Ухвалою Рівнеського міського суду Рівненської області від 24.03.2022 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні з викликом учасників справи. 11.05.2022 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області представником позивача - адвокатом Ярмольчуком В.С. подано відповідь на відзив, в якому зазначив на відсутність у нього обов`язку постановлення на облік належного йому майна - тепловозів ТУ-6А, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспорті накладні, а факт переміщення товару на територію бази, власником якої є відповідач можуть підтвердити свідки та фотоматеріали, долучені до такої відповіді на відзив. В судове засідання призначене на 04.05.2022 року на 11 год. 30 хв. позивач та його представник - адвокат Ярмольчук В.С. не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представником позивача - адвокатом Ярмольчуком В.С. 04.05.2022 року подано через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та надання йому можливості ознайомитись із відзивом на позовну заяву, у зв`язку з чим, розгляд справи відкладено на 14.06.2022 року на 11 год. 00 хв. В судове засідання призначене на 14.06.2022 року на 11 год. 00 хв. позивач та його представник - адвокат Ярмольчук В.С. не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представником позивача - адвокатом Ярмольчуком В.С. 14.06.2022 року подано через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області клопотання про неможливість його участі у судовому засідання з поважних причин через його зайнятість в іншому судовому засіданні Рівненського апеляційного суду та відкладення розгляду справи на іншу дату. У зв`язку з цим, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14.06.2022 року за результатом розгляду клопотання відповідача - [PERSON] явку позивача в судове засідання визнано обов`язковою та оголошено перерву у судовому засіданні на 15.09.2022 року на 10 год. 30 хв. Судове засідання 15.09.2022 року не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді. В судове засідання призначене на 06.10.2022 року на 10 год. 30 хв. позивач та його представник - адвокат Ярмольчук В.С. не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представником позивача - адвокатом Ярмольчуком В.С. 06.10.2022 року подано через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області вчергове клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні. Оцінюючи обґрунтованість заявленого представником позивача - адвокатом Ярмольчуком В.С. клопотання про відкладення розгляду справи, суд враховує, що справа призначена до розгляду по суті на 04.05.2022 року. Пунктом 2 ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, як зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Суд враховує, що судове засідання відкладалось за клопотанням представника позивача 04.05.2022 року у зв`язку з його першою неявкою в судове засідання з повідомлених ним причин, які судом визнано поважними. Аналогічне клопотання про відкладення розгляду справи представником позивача заявлялось 14.06.2022 року та в його задоволенні судом відмовлено. При цьому, процесуальним законодавством не встановлено обов`язок суду відкласти судове засідання у зв`язку з повторною неявкою сторони у справі, яка заявила про це відповідне клопотання. Згідно з ч. 2 ст. 210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Зважаючи на тривалість розгляду справи судом, неодноразові подання представником позивача - адвокатом Ярмольчуком В.С. клопотань про їх відкладення на іншу дату, ненадання ним належних і допустимих доказів перебування в інших судових засіданнях у час проведення судового розгляду даної справи, суд вважає, поведінку сторони позивача не інакше як спробою затягування розгляду справи по суті. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника - адвоката Ярмольчука В.С., належним чином повідомлених про дату, час і місце проведення судового засідання. Відповідач в судовому засіданні 06.10.2022 року позовні вимоги не визнала, повідомивши, що належних доказів перебування у неї спірного майна позивачем не надано суду. Окрім цього, майно з власності позивача не вибувало. З цих підстав в задоволенні позову відповідач просить відмовити. Заслухавши пояснення відповідача, всебічно перевіривши обставини у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п. 1.1, 2.1 Договору купівлі-продажу обладнання № 6 від 18.01.2021 року ТзДВ «Рівненський завод будівельних матеріалів» (продавець) зобов`язується у порядку та на умовах, які встановлені договором, передати у власність покупця обладнання, а ФОП [PERSON] (покупець) зобов`язується прийняти та оплатити його у порядки та строки і на умовах, які передбачені договором. Покупець оплачує поставлене обладнання продавцем за наступними цінами: тип-тепловоз, марка ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод-виготовлювач Камбарський машинобудівний завод, заводський № [NUMBER]. Загальна ціна обладнання 175 000,00 грн. (без ПДВ), ціна до сплати з урахуванням ПДВ 210 000,00 грн. Згідно з п. 1.1, 2.1 Договору купівлі-продажу обладнання №15 від 19.01.2021 року, ТзДВ «Рівненський завод будівельних матеріалів» (продавець) зобов`язується у порядку та на умовах, які встановлені договором, передати у власність покупця обладнання, а ФОП [PERSON] (покупець) зобов`язується прийняти та оплатити його у порядки та строки і на умовах, які передбачені договором. Покупець оплачує поставлене обладнання продавцем за наступними цінами: тип-тепловоз, марка ТУ-6А, рік випуску 1986 року, завод-виготовлювач Камбарський машинобудівний завод, заводський № [NUMBER]. Загальна ціна обладнання 175 000,00 грн. (без ПДВ), ціна до сплати з урахуванням ПДВ 210 000,00 грн. Факт оплати товару підтверджується платіжними квитанціями Райфазен банку «Аваль» про перерахування від імені [PERSON] на користь ТзДВ «Рівненський завод» коштів: від 18.01.2021 року № 16 на суму 110 000,00 грн.; від 18.01.2021 року № 19 на суму 100 000,00 грн.; від 19.01.2021 року № 40 на суму 210 000,00 грн. Передача та отримання товару ФОП [PERSON] підтверджується видатковими накладними від 18.01.2021 року № РН-0000001 та від 19.01.2022 року № РН-0000002 і актами прийому-передачі № 1 від 18.01.2021 року та № 2 від 19.01.2021 року. В ході розгляду справи судом право власності позивача на спірне майно відповідачем не заперечувалось. Позивач вважає, що він не має можливості володіти, користуватись і розпоряджатися своїм майном, оскільки воно було доставлене для зберігання на територію за адресою: [ADDRESS] , власником якої є відповідач. Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Частинами 1,2 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивач вказує на протиправне зберігання відповідачем на своїй території майна ФОП [PERSON] - двох тепловозів марки ТУ-6А, які [PERSON] не бажає повернути у користування власнику. У зв`язку з наведеним, ФОП [PERSON] вважає наявними підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України відповідно до змісту якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною шостою ст. 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зауважує, що позивачем не надано, а в ході розгляду справи судом не здобуто будь-яких належних і допустимих доказів як передачі від ФОП [PERSON] на користь [PERSON] спірного майна, так і зберігання його відповідачем. За змістом позовної заяви, факт перевезення належних позивачу на праві власності тепловозів підтверджується товарно-транспортними накладними. Проте, такі документи позивачем суду не надано та не повідомлено про неможливість їх подання у встановлений процесуальним законом строк. Окрім цього, із долучених до відповіді на відзив фотоматеріалів тепловозів неможливо встановити ні дату створення таких фотоматеріалів, ні місце розташування відображених на ній тепловозів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що такі фотоматеріали не можуть бути належними і достовірними доказами, які підтверджували би факт зберігання у відповідача спірних тепловозів, власником яких є ФОП [PERSON] . Оцінюючи доводи позивача щодо підтвердження факту переміщення належних йому тепловозів відповідачу показаннями свідків, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, які, зокрема встановлюються і такими засобами як показаннями свідків. За правилами ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Разом з тим, позивачем заяви про виклик свідків до суду із дотриманням встановленого процесуальним законодавством порядку та строку не подавалось. З урахуванням цього, суд оцінює критично та відхиляє доводи позивача про те, що факт переміщення належних позивачу тепловозів на територію, власником якої є відповідач, підтверджується свідками. Окрім цього, в ході розгляду справи судом не встановлено будь-які цивільні чи господарські взаємовідносини між сторонами, а інші відносини або ж домовленості між вказаними особами не знайшли свого підтвердження. Таким чином, за результатами розгляду справи не підтверджено факту неправомірного заволодіння відповідачем майном ФОП [PERSON] , що є обов`язковою умовою для застосування до спірних правовідносин ст. 387 ЦК України, яка передбачає право власника витребувати своє майно від особи, яка володіє майном без достатньої правової підстави. Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав суд зазначає наступне. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається зі змісту позовної заяви ФОП [PERSON] , підставою позову є ст. 387 ЦК України - право власника майна на його витребування від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Так, згідно правової позиції Верховного Суду по справі № 914/970/18 у постанові від 30 серпня 2019 року зазначено наступне: «5.1. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 5.2. За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21). Правовий аналіз положень статті 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і недобросовісний). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, як витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України), так і усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Разом з тим, як встановлено в ході розгляду справи судом, два тепловози марки ТУ-6А належать позивачу на праві власності, з його володіння не вибували. Доказів набуття права власності відповідачем на спірне майно позивачем не надано, а судом в ході розгляду справи не здобуто. Зазначене в сукупності свідчить на користь того, що не є належним способом захисту прав позивача, у випадку спірних правовідносин, витребування об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), у особи, яка (на думку власника) чинить перешкоди в користуванні його майном. У спірних правовідносинах повинен був бути заявлений негаторний позов в порядку ст. 391 ЦК України про зобов`язання повернути спірне майно у користування ФОП [PERSON] , який є його титульним володільцем. За наведених обставин, судом не встановлено обставин з якими закон пов`язує право та можливість задовольнити віндикаційний позов ФОП [PERSON] у цій справі. Зокрема не встановлено вибуття із власності позивача спірного майна, не встановлено що спірне майно перебуває у користуванні або ж на зберіганні відповідача, та, відповідно, перешкоджає позивачу здійснювати право користування та розпорядження спірним майном. Вказані обставини у своїх сукупності свідчать про відсутність підстав для задоволення позову. Відтак, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed