Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

11 березня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточнивши який 08 вересня 2020 року, просила суд : встановити юридичний факт того, що в свідоцтві про право власності на житло № 66 від 13 квітня 1994 року виданого Держплемзаводом «Олександрівка» на підставі розпорядження органу приватизації № 66 від 05 квітня 1994 року та зареєстрованого в Бориспільському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 квітня 1994 року за № 66 вказано номер квартири № 9 замість вірного номеру квартири № 10 та квартира, на яку видавалось свідоцтво знаходиться за адресою : [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 03 серпня 2000 року зареєстрованого в реєстрі № 1733 на ім`я [PERSON] Бориспільською державною нотаріальною конторою на спадковен майно, що складається з 1/4 частини квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати право власності за [PERSON] на 8/16 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом , а саме : 2/16 частин після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , 4/16 частини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , 2/16 частини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , [INFO] померла мама позивача - [PERSON] , а [INFO] помер її син - [PERSON] , які за життя проживали та були зареєстровані за адресою : [ADDRESS] . [PERSON] разом вказаними спільно приватизували вказану квартиру у 1994 році. 13 квітня 1994 року Держплемзаводом «Олександрівка» було видано свідоцтво про право власності на житло за № 66 та зареєстровано в Бориспільському міжміському бюро технічної інвентаризації 15 квітня 1994 року. На момент смерті [PERSON] позивач та її мам [PERSON] проживали і були зареєстровані у вказаній квартирі. [PERSON] вважала, що у зв`язку з цим фактично, на підставі ст. 549 ЦК УРСР в редакції від 1963 року, прийняла спадщину. До нотаріуса із відповідною заявою не зверталась. Позивач була власницею ј квартири та прийняла спадщину на половину від ј частини, якою володів її батько, оскільки заяв про відмову від прийняття спадщини нотаріусу не подавала. Після смерті мами [PERSON] звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав та виявила, що [PERSON] оформила одноособово на себе все майно після смерті її чоловіка. Крім того, у свідоцтві про право на спадщину, виданому на імя мами, здійснено ряд помилок (замість трикімнатної квартири вказано двокімнатну, невірно вказано житлову і загальну площу). У зв`язку з цим позивач просила скасувати дане свідоцтво та захистити її порушені спадкові права та визнати право власності в розмірі 8/16 на спірну квартиру. Крім того зазначила, що у свідоцтві про право власності на житло № 66 від 13 квітня 1994 року виданого Держплемзаводом «Олександрівка» здійснено незастережене виправлення у номері квартири, а саме з номеру 9 на 10 , що перешкоджає їй оформили право власності на частину квартири. У зв`язку з цим [PERSON] просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вказане свідоцтво про право власності на житло видано відносно квартири 10 , а не 9. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 26 червня 2020 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали до суду спільний відзив, яким позовні вимоги визнали частково, а саме щодо наявності помилок у свідоцтві про право на спадщину, виданому на ім`я покійної [PERSON] , а тому слід внести зміни у нього, а не скасовувати вцілому. В іншій часині вимог позивача просили відмовити, оскільки вважають, що в такий спосіб буде порушено їх спадкові права. Інші учасники справи процесуальним право на подачу до суду відзиву на позов, пояснень, заяв чи клопотань, не скористались. Ухвалою суду від 17 грудня 2021 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони в судове засідання не з`явились. Однак представник позивача подав до суду заяву, якою уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, а розгляд справи здійснити у її відсутність. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали заяви, якими уточнені позовні вимоги [PERSON] ( [PERSON] ) визнали, не заперечували проти їх задоволення, а розгляд справи просили провести у їх відсутність. Зважаючи на неявку сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 14 вересня 1985 року зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим подружжю присвоєно єдине прізвище [PERSON] . Наведене підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу виданого Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району Київської області серії [NUMBER] (а.с. 8). 28 грудня 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим подружжю присвоєно єдине прізвище [PERSON] . Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 65). 13 квітня 1994 року Держплемзаводом «Олександрівка» видано свідоцтво на право власності № 66 щодо квартири розташованої за адресою : [ADDRESS] , за яким право приватної спільної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру площею 54,0 кв.м. (а.с. 10). Згідно технічного паспорту, виготовленого за замовленням [PERSON] 14 вересня 2018 року, вбачається, що квартира [ADDRESS] поверсі двоповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 40,3 кв.м. у тому числі одна кімната 16,9 кв.м., друга кімната 12,1 кв.м., третя кімната 11,3 кв.м., кухня площею 9,0 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., коридору площею 8,5 кв.м.. Квартира обладнана балконом 0,9 кв.м., лоджією 1,4 кв.м.. Загальна площа квартири 65,0 кв.м.(а.с. 11-12). [INFO] помер [PERSON] . Наведене підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 20 травня 1997 року Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району Київської області (а.с. 13). Після його смерті з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса 23 серпня 2000 року звернулась [PERSON] .. При цьому [PERSON] у вказаній заяві повідомила нотаріуса, що інших спадкоємців до майна померлого, окрім неї, немає. [PERSON] до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини від померлого батька не подавала. Наведене підтверджується спадковою справою № 391 заведеною 03 серпня 2000 року після смерті [PERSON] (а.с. 150-163). У зв`язку з цим державний нотаріус Бориспільської державної нотаріальної контори Київської області 03 серпня 2000 року видала свідоцтво про право на спадщину за законом, яким за [PERSON] визнано право власності на належну [PERSON] ј частину квартири, розташованої за адресою : [ADDRESS] . У свідоцтві також вказано, що ця квартира складається з двох житлових кімнат, житлова площа квартири 54,0 кв.м. (а.с. 162). Відповідне застереження також зроблено нотаріусом на звороті свідоцтва на право власності № 66 щодо вказаної квартири виданого 13 квітня 1994 року Держплемзаводом «Олександрівка». [INFO] помер син позивача - [PERSON] .. Спадщину після нього, на підставі заяви від 02 липня 2019 року, прийняла [PERSON] . Наведене підтверджується матеріалами спадкової справи № 258/2019 (а.с. 164-173). [INFO] померла [PERSON] .. Наведене підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого повторно 18 жовтня 2017 року Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району Київської області (а.с. 179). У зв`язку з цим 20 жовтня 2017 року [PERSON] , 27 жовтня [PERSON] та [PERSON] , 29 грудня 2017 року [PERSON] подали до Бориспільської районної державної нотаріальної контори Київської область заяви про прийняття спадщини від померлої [PERSON] . Наведене підтверджується матеріалами спадкової справи № 417/2017 (а.с. 174-204). Постановою нотаріуса Черненко Н.Б. від 02 квітня 2019 року за № 554/02-31 відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії зважаючи на наступне: 1) у свідоцтві про право власності на житло № 66 , виданого 13 квітня 1994 року Держплемзаводом «Олександрівка» номер квартири при реєстрації в БТІ виправлено ручкою з №9 на №10. Зазначені виправлення не застережені підписами відповідних посадових осіб і печаткою установи; 2) згідно реєстру прав власності на нерухоме майно до 2013 року квартира [ADDRESS] зареєстрована 30 листопада 2012 року за [PERSON] , а квартира №10 в даному реєстрі до 2013 року не зареєстрована; 3) за покійною [PERSON] зареєстровано з 04 серпня 2000 року право власності на ј частину квартири №10 , а з 15 квітня 1994 року за нею ж зареєстровано право власності на ј частині, але в квартирі за №9 ; 4) згідно розпорядження органу приватизації № 66 від 05 квітня 1994 року [PERSON] передано квартиру з №9 . Наведені розбіжності в правовстановлюючих документах призвели до неможливості видачі свідоцтва про право на спадщину на позивача (а.с. 18-19). Відповідно ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1ст. 13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ч. 2 ст. 315 ЦПК України вказано, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Також, окрім застосування до вказаних правовідносин вищезазначених норм, суд зважає на роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року. В пункті першому постанови звернуто увагу на те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинен-ня особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ст. 273 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факти визнання батьківства щодо дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року; батьківства; реєстрації батьківства; факти прийняття спадщини, встановлення місця відкриття спадщини та фактів володіння будівлею на праві приватної власності. Як роз`яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності. Згідно п.п. 2, 3 п. 18 вказаної Постанови рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. Вирішуючи вимоги пункту першого прохальної частини позову [PERSON] суд звертає увагу на той факт, що матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності у встановленому законом порядку за жодною фізичною особою щодо квартири [ADDRESS] . В свою чергу залучений до участі у справі [PERSON] заперечень щодо позову [PERSON] чи майнових претензій на вказану квартиру не заявив та відповідних пояснень чи клопотань до суду не подав. Разом з тим, згідно сторінки паспорту позивача про зареєстроване місце проживання вбачається, що [PERSON] з 28 березня 20036 року зареєстрована за адресою : [ADDRESS] (а.с. 9). Крім того, згідно довідки Великоолександрівської сільської ради Бориспільського району Київської області № 2-14/01/1244 від 28 липня 2017 року [PERSON] , 1937 року народження була зареєстрована та проживала на день смерті, [INFO] , разом з дочкою [PERSON] , 1965 року народження за адресою : [ADDRESS] (а.с. 186). В свою чергу, відповідачі у справі підтвердили факт виділення Держплемзаводом на ім`я [PERSON] спірної квартири №10 та постійне проживання в ній [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та її сина [PERSON] .. Місцем проживання фізичної особи згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Зважаючи на вказане та встановлені судом обставини, суд вбачає підстави для задоволення позову в частині встановлення факту, що має юридичне значення в заявленій редакції, оскільки [PERSON] позбавлена можливості довести дане у позасудовому порядку, а за наслідком встановленого факту, вона зможе реалізувати спадкові права. Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно норм ст. 529 - 531 ЦК УРСР. Відповідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. За змістом ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 549 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо не заявив про відмову від неї. У статтях 1269, 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно п. 1 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. При зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Факт смерті фізичної особи і час відкриття спадщини нотаріус перевіряє шляхом витребовування від спадкоємця свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів цивільного стану або за безпосереднім доступом до реєстру актів цивільного стану. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Рішення суду про оголошення фізичної особи померлою або про встановлення факту смерті особи в певний час не може бути прийнято нотаріусом на підтвердження факту смерті. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України. Пунктом 2 глави 10 Розділу ІІ вказаного Порядку визначено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту. На виконання ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус перевіряє склад спадкового майна. Згідно п. 4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України на підтвердження складу спадкового майна від спадкоємців витребовуються відповідні документи. Враховуючи п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2010 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що [PERSON] прийняла на підставі ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщину після померлого батька [PERSON] та мала право на частку у його майні. З заявами про відмову від прийняття спадщини від вказаного спадкодавця до нотаріуса не зверталась. Доказів протилежного суду не надано. Всупереч наведеному, її мати - [PERSON] , одноособово прийняла спадщину після [PERSON] при цьому в заяві, поданій нотаріусу зазначила, що інших спадкоємців немає. Документом, відповідно статті 1 Закону України «Про інформацію є матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі і просторі. Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на той факт, що видачею свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 серпня 2000 року на ім`я [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1733 порушено права [PERSON] , як ще одного спадкоємця після померлого [PERSON] , в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, та наявність помилок в частині відображення інформації про квартиру, які призвели до видачі свідоцтва на майно, яким за життя не володів спадкодавець, суд вбачає підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 серпня 2000 року на ім`я [PERSON] .. Відтак, позивач має право на спадкування частки у квартирі [ADDRESS] після наспупних спадкоємців : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. При цьому, суд враховує визнання і погодження відповідачами у справі правильності визначеної частки позивача у спадковому майні в розмірі 8/16 частин спірної квартири в порядку спадкування за законом, яка складається з : 2/16 частин після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; 4/16 частини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; 2/16 частини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У суду також відсутні сумніви у правильності наведеного розрахунку розміру частки у спадковій квартирі, а тому, враховуючи встановлені вище обставини, суд вважає за можливе позов в цій частині задовольнити. Відповідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 3280 грн. 40 коп.. Враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, з відповідачів солідарно на користь позивача належить стягнути по 820 грн. 10 коп. з кожного.

Outcome: approved