Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рахівського районного суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . В цьому будинку тривалий час є зареєстровані відповідачі - колишня дружина позивача та діти сторін. З 2017 року відповідачі в цьому будинку не проживають та ним не користуються. Договору житлового найму між позивачем, як власником нерухомого майна та відповідачем не укладалося. Знятися з реєстрації місця проживання відповідачі в добровільному порядку відмовляються, а свою відмову нічим не аргументують. У зв`язку з тим, що в даний час вони зареєстровані в будинку, який належить позивачеві на праві власності в цілій частині, порушується його право на житло, як на саму власність, так і на безперешкодне його використання, володіння та розпорядження, яке проявляється в одержанні ним певних документів для нарахування допомоги, отримання соціальних пільг. У відповідачки [PERSON] у власності є інший житловий будинок, який їй належить на підставі договору дарування, за адресою [ADDRESS] , в якому вона проживає з дітьми з 2017 року з Огляду на викладене просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . [PERSON] 23 березня 2021 отримала ухвалу про відкриття провадження у даній справі й скориставшись своїм правом на подачу відзиву, у межах наданого їй судом строку, 06.04.2021 через свого представника [PERSON] подала відзив, в якому зазначено, що відповідач, будучи законним представником своїх неповнолітніх дітей, які також є відповідачами по справі вважає, що позовні вимоги щодо визнання її та неповнолітніх доньок такими, що втратили право користування житловим будинком позивача, незаконними, таким що суперечать діючому законодавству та такими, що не можуть бути задоволеними з наступних підстав. По-перше, 14.11.2017 року позивач через свого представника [PERSON] в рамках цивільної справи за № 305/1197/17, що перебувала на розгляді у Рахівському районному суді (головуючий суддя Бліщ О.Б.) звертався з зустрічним позовом до відповідачів по даній справі з тими самими позовними вимогами та з тих самих підстав. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 15.11.2017 року по справі № 305/1197/17 провадження № 2/305/805/17 вищезгадану зустрічну позовну заяву об`єднано в одне провадження із заявою відповідачів до позивача по справі про вселення в будинок позивача. Рішенням Рахівського районного суду від 05.06.2018 року по справі № 305/1197/17, провадження 2/305/80/18 в задоволенні позовних вимог відповідачів до позивача відмовлено, а також у задоволенні зустрічних позовних вимог (аналогічних вимогам у заяві від 10.03.2021) відмовлено. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 19 березня 2019 року по справі №305/1197/17 Рішення Рахівського районного суду від 05.06.2018 року залишене без змін. Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами. Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. По-друге, обставини, викладені у позовній заяві не відповідають дійсності. Так, відповідно до довідки Ясінянської селищної ради за № 395 від 09.03.2021 відповідач [PERSON] , [INFO] , з 09.03.2021р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з даними паспорта громадянина України на ім`я відповідача [PERSON] , [INFO] , остання 02.07.2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене просить за результатами розгляду справи винести ухвалу, якою закрити провадження у справі № 305/438/21 за позовом [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області про визнання такими, що втратили право користування житловим будинком за номер [ADDRESS] . До відзиву додано докази направлення його іншим сторонам. Представник позивача, [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала з підстав, наведених в позові, просить такий задовольнити в повному обсязі. Також просить врахувати, що орган опіки Ясінянської селищної ради надав висновок щодо розв`язання спору 25.05.2021, а ухвала суду, якою було доручено надати висновок від 23.06.2021, тобто цей висновок, на її думку, є необґрунтований та наданий з порушенням норм ЦПК, одержаний без обстеження умов проживання та без участі позивача, а тому не може бути взятий до уваги. Відповідачі, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , в судове засідання жодного разу не з`являлися, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник відповідачів [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області Поп`юк М.М. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з врахуванням висновку органу опіки та піклування Ясінянської селищної ради №1109 від 25.05.2021. Вважає, що зауваження представника позивача [PERSON] з приводу надання висновку раніше, ніж було доручено ухвалою Рахівського районного суду безпідставними, оскільки Рахівський районний суд Закарпатської області залучив орган опіки та піклування до участі в цій справі ще 18.03.2021, оскільки неповнолітні відповідачі проживають у селищі Ясіня, а участь органу опіки та піклування у справах про визнання такими, що втратили право користування житлом, є обов`язковою, тому орган опіки відповідно до своїх професійних обов`язків надав висновок ще до покладення такого обов`язку судом, а отже звідси й дата висновку є значно ранішою, ніж ухвала суду про покладення цього обов`язку. Дослідивши обставини справи, надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до такого висновку. З матеріалів даної справи вбачається, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 25.02.2006 до 11.07.2017 перебували у шлюбі, від якого мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Суд встановив, що [PERSON] , на підставі рішення суду у справі 2-936/11 від 19.09.2011 є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Позивач, наявність спору в житлових правовідносинах, обґрунтував тим, що відповідачі - його колишня дружина [PERSON] , та доньки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в його будинку, з 2017 року там не проживають, але добровільно знятися з реєстрації не бажають, внаслідок чого створюють йому перешкоди використання, розпорядження та володіння цим майном. При цьому [PERSON] має у власності інший будинок у [ADDRESS] , в якому вона з дітьми проживає з 2017 року. Аналізуючи матеріали справи, суд не погоджується з такою правовою позицією позивача з огляду на таке. Під час відкриття провадження у даній справі, відповідно до ст. 187 ЦПК України суд зробив запит до відповідного органу реєстрації місця проживання особи про зареєстроване місце проживання відповідачів, на який Центр надання адміністративних послуг Ясінянської селищної ради надав відповідь про те, що [PERSON] , [INFO] , з 02.07.2019 року зареєстрована у [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , з 09.03.2021 зареєстрована у [ADDRESS] , а [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у [ADDRESS] . Отже, на момент пред`явлення даного позову - 10.03.2021 відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрованими в будинку позивача не були. Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду розглядаючи справу №638/3792/20 провадження N 61-3438сво21 у постанові від 20 вересня 2021 року зазначив, що поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. За таких обставин закриття провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, можливо лише в судовому засіданні, а не при проведенні підготовчого судового засідання, оскільки згідно зі статтею 200 ЦПК України, а саме її частиною четвертою, закриття провадження можливо на цій стадії процесу з двох підстав, це: відмова від позову, визнання позову та укладення мирової угоди, визначених статтями 206, 207 ЦПК України. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів: Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі N 456/647/18, провадження N 61-2018св19; Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі N 686/20582/19, провадження N 61-1807св20; Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі N 750/1658/20, провадження N 61-9658св20 зазначено, що закриття провадження у справі через відсутність предмета спору можливе лише за умови, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 13/51-04, провадження N 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. З огляду на викладене підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору провадження у справі за позовом [PERSON] пред`явлений до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки і на момент пред`явлення даного позову, тобто 10.03.2021, і на час розгляду справи відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрованими в будинку позивача не були. Що стосується вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, то тут слід зазначити таке. Позивач на підтвердження позовних вимог надав суду акт обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 27.04.2017, складений депутатом Ясінянської селищної ради Швайгер Є.Р. та акт обстеження матеріально-побутових умов від 22.10.2020, складений депутатом Ясінянської селищної ради Гиря В.Ю., з яких вбачається, що відповідачі з 06 лютого 2017 року проживають в будинку [ADDRESS] , який належить громадянці [PERSON] . За дорученням суду орган опіки та піклування з приводу даного позову надав суду висновок №1109 від 25.05.2021, з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані у [ADDRESS] . З приводу визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради заперечує. Пунктом 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про захист права власності та інших речових прав» визначено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Отже, зі змісту статті 319 ЦК слідує, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Стаття 405 Цивільного кодексу України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином дана стаття містить спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] є доньками [PERSON] , внаслідок чого отримали право на користування жилим приміщенням, власником якого є їх батько та були зареєстровані у спірному будинку. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. При цьому, стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Верховний Суд 27 грудня 2018 року розглядаючи справу № 759/19394/15-ц провадження № 61-9128св18 у своїй постанові виклав правову позицію, де вказав, що малолітній не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , які в силу чинного законодавства є законними представниками малолітніх [PERSON] та [PERSON] , при розірванні шлюбу дійшли згоди про те, що їх доньки проживатимуть разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Через свій вік [PERSON] та [PERSON] не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх непроживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» встановлює неприпустимість зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень, право користування або володіння якими мають діти. Аналізуючи вказані вище норми законодавства у сукупності зі встановленими обставинами у даній справі, суд вважає, що відсутні правові підстави вважати, що малолітні [PERSON] та [PERSON] при домовленості батьків щодо їх місця проживання втратили право на користування жилим приміщенням, належним на праві власності їх батьку, оскільки право користування дитиною житлом, належним батькам, охороняється законом. Тобто, факт проживання дитини з одним із батьків не є підставою для втрати нею сервітуту (сервітутного права) на проживання у помешканні іншого батька . З огляду на викладене, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. Клопотання [PERSON] , який є представником відповідачки [PERSON] , про закриття провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, до задоволення не підлягає, оскільки суд в ході розгляду даної справи дослідив, що дійсно, Рахівський районний суд Закарпатської області 05.06. 2018 року, ухвалив рішення, яке набрало законної сили 12.07.2018, у справі 305/1197/17 провадження по справі №2/305/80/18 відмовив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Ясінянської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області, органу опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання з тих підстав, що [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми не проживає у спірному житловому будинку з лютого 2017 року, а первісний позов [PERSON] пред`явлений до [PERSON] через Рахівський районний суд 28 липня 2017 року, тобто, в межах шестимісячного строку, визначеного положеннями частини 1 статті 71 Житлового кодексу Української РСР та в межах річного строку, визначеного положеннями частини 3 статті 405 Цивільного кодексу України, тобто, в межах строків, протягом яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення. Отже, на даний час змінилися обставини, на які вказує позивач у своєму позові, зокрема те, що відповідачі в спірному будинку не проживають вже фактично п`ять років, а отже, на його думку, за ними вже не зберігається жиле приміщення, що змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав, тому стверджувати, що є таке, що набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, не можна. Питання про стягнення судових витрат сторонами не ставилося.

Outcome: dismissed