Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку суброгації. Свої вимоги мотивує тим, що 18.12.2017 між позивачем та ПІІ «ВІП-Рент» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів за №28-0199-2700/18-AVIS, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб «Renault», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 17.05.2019 на 240 км автодороги М-21 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Renault», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу «ЗІЛ», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Цивільна відповідальність власника застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ №АМ9506624 у ПАТ «НАСК «Оранта». Вказана вище дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм [PERSON] вимог Правил дорожнього руху України. 17.05.2019 страхувальник звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу. Розмір страхового відшкодування склав 82044,00 грн., яке позивачем було сплачено за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу, згідно з платіжним дорученням №18973 від 30.07.2019. 29.08.2019 позивач звернувся до ПАТ «НАСК «Оранта», яка застрахувала відповідальність відповідача, із заявою на виплату страхового відшкодування. 20.09.2019 ПАТ «НАСК «Оранта» здійснила неповне відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 61708,40 грн. Враховуючи наведені вище обставини, позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 20335,60 грн. (82044,00 грн.61708,40 грн. = 20335,60 грн.) в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судовий збір у розмірі 2270 грн. Відповідач надав до суду відзив, в якому просить у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ЗІЛ-ММЗ» 554 М, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта», поліс №АМ/9506624 зі страховим лімітом на 100 000,00 грн. (шкода, заподіяна майну), зі строком дії з 05.12.2018 по 04.12.2019. Вважає, що [PERSON] є неналежним відповідачем, оскільки з урахуванням положень ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» саме ПАТ «НАСК «Оранта» повинно сплачувати страхове відшкодування в межах страхового ліміту. Крім того, зазначив, що позивачем не долучено документів, які б підтверджували виплату ПАТ «НАСК «Оранта» на користь позивача грошових коштів у розмірі 61708,40\~грн. в якості відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тобто не в повному обсязі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні підтвердили обставини, наведені у відзиві, позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. Судом встановлено, що 18.12.2017 між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ПП «ВІП-Рент» в особі фінансового директора Спаського О.Ю. укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів за №28-0199-2700/18-AVIS, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб «Renault Logan», державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.5-27, 29, 31-32). 17.05.2019 на 240 км+750 м автодороги М-21 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Renault Logan», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] (власник автомобіля ПП «ВІП-Рент») та транспортного засобу «ЗІЛ-ММЗ» 554 М, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] (власник автомобіля [PERSON] ), цивільна відповідальність власника застрахована за полісом №АМ/9506624 у ПАТ «НАСК «Оранта» (а.с.33). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено транспортний засіб «Renault Logan», д.н.з. [NUMBER] , що був застрахований позивачем (а.с.5-27, 29, 31-32). Відповідно до постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20.05.2019 у справі №133/1289/19 дорожньо-транспортна пригода сталося внаслідок порушення водієм [PERSON] вимог Правил дорожнього руху України. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова суду набрала законної сили (а.с.34). Страхувальник ПП «ВІП-Рент» звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів за №28-0199-2700/18-AVIS від 18.12.2017 (а.с. 40-41). Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту №СТОКА-9350 від 30.07.2019 та умов договору страхування наземних транспортних засобів за №28-0199-2700/18-AVIS від 18.12.2017 розмір страхового відшкодування склав 82044,00 грн., яке позивачем сплачено ПП «ВІП-Рент» за відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу, що підтверджується платіжним дорученням №18973 від 30.07.2019 (а.с. 5-27, 42, 43, 44). 17.05.2019 ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулося до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування, сплаченого страхувальнику у розмірі 82044,00 грн. (а.с.45). 24.03.2021 позивач звернувся до відповідача із претензією, відповідно до якої вимагав сплатити суму залишку боргу, яка підлягає оплаті винуватцем дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 20335,60 грн. (а.с.46). Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 980 ЦК України визначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частина перша статті 7 Закону). Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Судом встановлено, що на виконання договору добровільного майнового страхування позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі 82044,00 грн. (а.с.45). Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. Таким чином вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Судом встановлено, що згідно полісу №АМ/9506624, страховиком транспортного засобу «ЗІЛ-ММЗ» 554 М, д.н.з. [NUMBER] , яким керував відповідач є ПАТ «НАСК «Оранта» з страховим лімітом на 100 000,00 грн. \~Крім того, \~відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону). Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 775/18006/15-ц (провадження № 14-176 цс 18). Аналізуючи наведені вище норми Закону, суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Отже, беручи до уваги, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ЗІЛ-ММЗ» 554 М, д.н.з. [NUMBER] , яким керував відповідач, згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/9506624 застрахована ПАТ «НАСК «Оранта», позивач (страховик), який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, має реалізовувати право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність, а саме: ПАТ «НАСК «Оранта», а також враховуючи те, що доказів виплати ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» грошових коштів у розмірі 61708,40\~грн. в якості відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем до суду не надано, тому суд дійшов виноску, що позов ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» до [PERSON] задоволенню не підлягає. З урахуванням положень\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір слід покласти на позивача. Відповідач у відзиві просить стягнути з позивача понесені ним витрати за надання правничої допомоги у розмірі 5000 грн. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6\~ст. 137 ЦПК України\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У ч. 3\~ст. 141 ЦПК України\~передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто\~ЦПК України\~передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч.5,6\~ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №607/14338/19-ц від 01.12.2021. Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи вбачається, що між відповідачем та адвокатом Дем`янюком В.Б. укладено договір про надання правової допомоги б/н від 16.02.2022. Відповідно до акту наданих послуг від 17.02.2022 за договором б/н від 16.02.2022 про надання правової допомоги адвокатом надано клієнту [PERSON] такі послуги: вивчення документів та надання консультації вартість 1000 грн., підготовка відзиву на позовну заяву вартість 1000 грн., представництво інтересів відповідача у суді 3000 грн. Загальна вартість виконаних робіт за професійну правничу допомогу становить 5000 грн. Згідно з квитанціями №305714 від 16.02.2022 та №305719 від 03.10.2022 [PERSON] сплачено адвокату гонорар у загальному розмірі 5000 грн. Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19 роз`яснив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 03.10.2019 у справі №\~922/445/19. З урахуванням викладеного вище, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Отже, зміст наведених норм законодавства вказує на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду № 810/3213/16 від 04.08.2020, № 640/15803/19 від 05.08.2020. У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Заперечень позивача щодо розміру витрат на правничу допомогу, понесену відповідачем, до суду не надано. Отже, суд, виходячи з принципу змагальності, критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи, в тому числі фінансового стану обох сторін, вважає, що витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 5000 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved