Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суду із позовом до [PERSON] у якому просить стягнути із відповідача на його користь 392 059,00 гривень заборгованості за договорами грошової позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.10.2019 року між ним [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою від 19.10.2019, відповідно до якої [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 235 000 грн, та зобов`язався повернути їх до 31.12.2020 року. Вказує, що на картковий рахунок відповідача було перераховано 170 854,27 грн 15.10.2019, а також відповідач отримав готівкою 64 164 грн. Станом на день звернення до суду відповідач свої зобов`язання не виконав у повному обсязі, здійснив часткове погашення заборгованості на загальну суму 72 941 грн. Тому на день подачі позову борг за договором позики від 15.10.2019 року становить 162 059 грн (235 000 - 72 941). Крім цього, зазначає, що 04.02.2021 між ним [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується борговою розпискою, відповідно до якої [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 230 000 грн, що еквівалентно 9 200 доларів США та зобов`язався повернути їх до 31.05.2021 року, однак відповідач вказаної суми боргу не повернув. Пояснює, що звернення [PERSON] щодо повернення боргу відповідач ігнорує у зв`язку із чим [PERSON] вимушений звертатися до суду за захистом порушеного права. Таким чином, вказує, що ціна позову становить 392 059 грн, яка складається із заборгованості за договором позики від 15.10.2019 року на суму 162 059 грн та заборгованості за договором позики від 04.02.2021 року на суму 230 000 грн. За вказаних обставин просить позов задовольнити, стягнувши із відповідача заборгованість у сумі 392 059 гривень (162 059 грн + 230 000 грн). Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 серпня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Янчишин В. Й. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечив щодо стягнення з нього на користь позивача заборгованості за договорами позики в розмірі 392 059 грн. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до розписки від 15.10.2019, [PERSON] , [INFO] , позичив у [PERSON] , [INFO] , грошові кошти у сумі 235 000 гривень, які зобов`язався повернути до 31.12.2020 року. Відповідач здійснив часткове погашення боргу наступними платежами: 11 475 грн, що підтверджується квитанцією №P24A1512699934C6508 від 11.09.2021; 2 000 грн, що підтверджується квитанцією №P24A1512704548C6832 від 11.09.2021; 12 925 грн, що підтверджується квитанцією №P24A1616122968C9550 від 16.10.2021, а також готівкою повернув заборгованість на загальну суму 46 541 грн, а саме 25.03.2021 - 11 200 грн, 07.06.2021 - 3966 грн, 04.07.2021 - 10 988 грн, 18.07.2021 - 6987 грн, Таким чином, на виконання договору позики від 15.10.2019 р. відповідачем повернуто позивачу на картковий рахунок 26 400 грн та готівкою 46541 грн, що у сумі становить 72 941 грн. Тому борг за вказаним договором становить 162 059 грн (235 000 грн - 72 941 грн). Згідно розписки від 04.02.2021, [PERSON] , [INFO] , позичив у [PERSON] , [INFO] , грошові кошти у сумі 230 000 гривень, що еквівалентно 9 200 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.05.2021 року. Як вбачається з викладених у позові обставин, відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики від 04.02.2021 не виконав та грошові кошти у сумі 230 000 гривень не повернув. Отже, на день звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем за договорами позики становить 392 059 гривень (162 059 грн + 230 000 грн). Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За вимогами ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Під час розгляду цивільної справи № 761/11028/14-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.03.2018р. зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Суд зауважує, що долучені до матеріалів справи копії розписок від 15.10.2019 та 04.02.2021 містять у собі всі складові, які дають підстави вважати укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг суми грошових коштів із зобов`язанням їх повернення. Таким чином, факт отримання відповідачем [PERSON] позики від [PERSON] підтверджується написаними відповідачем розписками від 15.10.2019 та 04.02.2021. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, суд враховує, що відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечив щодо стягнення грошових коштів у розмірі 392 059 гривень. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, суд приходить до переконання про порушення прав позивача, які підлягають до захисту, а тому позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 392 059 гривень. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 3920 грн, сплачений при зверненні до суду із позовною заявою. На підставі наведеного та

Outcome: approved