Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступні обставини. 20 березня 2012 року [PERSON] було складено заповіт на користь Позивача, відповідно до якого [PERSON] заповідала Позивачу житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами, присадибну земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Вказані житловий будинок та присадибна земельна ділянка належали заповідачу на праві приватної власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №659970 від 05.11.2007 р , витягом з державного реєстру права власності на нерухоме майно №22529496 від 21.04.2009 р., рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області у справі 2-о-110/08р. від 08.09.2008 року Вищевказаний заповіт, за відсутності у селі Сичавка нотаріуса, було посвідчено 20 березня 2012 року секретарем виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області Попоніною В.Д. [INFO] заповідач - [PERSON] померла, про що було зроблено відповідний актовий запис №930 від 28.09.2018 року та видано свідоцтво про смерть. Після смерті заповідача Позивач звернувся до приватного нотаріуса Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Орзіха Ю.Г. для прийняття спадщини. Приватний нотаріус відкрив спадкову справу та зареєстрував її у Спадковому реєстрі, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 20.03.2019 року. В подальшому приватний нотаріус надав письмове роз`яснення про неможливість оформити спадкові права на підставі заповіту посвідчено 20 березня 2012 року секретарем виконавчого комітету Сичавської сільської ради Лиманського району Одеської області, оскільки посадовою особою органу місцевого самоврядування було допущено технічну помилку в тексті заповіту, а саме посилання на статті 531 та 535 Цивільного кодексу України, замість ст.1241,1307, які мають бути роз`яснені при посвідченні заповіту. При цьому приватний нотаріус зазначив що визнання правочину дійсним вирішується в судовому порядку якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин) та рекомендував звернутись до суду. Відповідач розглянув заяву Позивача щодо вправлення технічних помилок у заповіті та залишив її без задоволення посилаючись на відсутність правових підстав та рекомендував звернутись до суду, одночасно повідомляючи про відсутність заперечень проти позовних вимог заявлених з даного приводу. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, її представник адвокат Єгоров О.О. надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити у повному обсязі, а розгляд справи просив проводити у їх відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згодні та просять задовольнити. За даних обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписуючого засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини. На підставі рішення Комінтернівського районного суду Одеської області у справі 2-о-110/08р. від 08.09.2008 року та витягом з державного реєстру права власності на нерухоме майно №22529496 від 21.04.2009 року за нині покійною [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями і спорудами. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №659970 від 05.11.2007 р. за нині покійною [PERSON] зареєстровано право власності на присадибну земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 20 березня 2012 року [PERSON] було складено заповіт на користь Позивача посвідчений секретарем виконавчого комітету Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області та зареєстровано в реєстрі за №5. Згідно заповіту заповідач [PERSON] зробила розпорядження за яким належні останній право приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, присадибну ділянку, розташовані в [ADDRESS] та земельну ділянку (пай), розташовану на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області заповідає [PERSON] , [INFO] . [INFO] заповідач - [PERSON] померла, про що було зроблено відповідний актовий запис №930 від 28.09.2018 року та видано свідоцтво про смерть. Відповідно до вимог п.1.6. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затвердженого наказом Міністерства юстиції України та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 р. за N 1298/20036 посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Що кореспондується із аналогічною нормою п. 161 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , за якою Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. Відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. Необхідно відзначити що норма статті 1241 ЦК України має аналогічні норми що викладені у ст. 535 ЦК УРСР Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Нездійснення цього права не є підставою для його припинення. Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України). Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236 - 1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК України про спадкування за заповітом, за правилами розміщення правових норм стаття 1257 встановлює правові наслідки саме тих вимог, які викладені до форми та посвідчення заповіту у главі 85 ЦК України. Виходячи з наведеного недотримання будь-яких інших вимог не може мати наслідком недійсність заповіту на підставі частини першої статті 1257 ЦК України. Тобто контекстуальний аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247 - 1249, 1253. Крім того кваліфікація заповіту як нікчемного з підстав, які не передбачені ані частиною першою статті 1257 ЦК України, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує це вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту, оскільки сталася смерть заповідача. Визнання заповіту нікчемним без встановлених законом підстав позбавляє особу, яка набула у власність майно в порядку спадкування, права мирного володіння своїм майном (стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). А в разі, якщо особа мала його набути, то правомірного очікування цього. Так, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях у справах "Малахер та інші проти Австрії" від 19 грудня 1998 року, "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року, "Прессос Компанія Нав`єра С.А." та інші проти Бельгії" від 28 жовтня 1995 року, "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування" / "законні сподівання" особи. Отже, практика ЄСПЛ виходить із принципу співмірності наслідків порушення закону. Про це, зокрема, йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі "Сьорінг проти Сполученого Королівства", де зазначається, що "в основі всієї Конвенції лежить пошук справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами щодо захисту основних прав індивіда". І, зокрема, в контексті дієвості концептуальних засад мирного володіння майном. Це означає, що ті негативні наслідки, які мають слідувати з порушення закону, не повинні таким чином впливати на майновий стан особи, щоб це явно і очевидно перевищувало значущість правопорушення. Оскільки, у даному випадку право на спадщину на підставі заповіту не може бути реалізовано Позивачем внаслідок технічної помилки посадової особи органу місцевого самоврядування та яке трактується як недотримання порядку засвідчення заповіту що є наслідком нікчемність такого заповіту, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання зазначеного заповіту дійсним. Обставини, викладені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, тому суд дійшов висновку, що вони підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved