Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , житель [ADDRESS] , звернувся в суд з позовом до [PERSON] , жительки [ADDRESS] , зареєстрованої по [ADDRESS] , в якому просить ухвалити судове рішення, яким визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . В позовній заяві зазначено, що сторони одружилися 05 травня 2018 року, шлюб зареєстровано Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 35 від 05.05.2018. В шлюбі у них народилися двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, позивач з відповідачем втратили взаєморозуміння та повагу, через те, що мають різні уявлення про побудову сімейних відносин та ведення спільного господарства. Їх світогляд та культурні цінності теж не співпадають, вони мають різні кола спілкування. Внаслідок цього вони відчужилися один від одного та втратили сімейні цінності, необхідні для спільного проживання. Їх сім`я втратила для сторін цінність, неодноразові спроби примиритися та відновити сімейні відносини не дали результату. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2021 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу, їх діти [PERSON] та [PERSON] проживали разом із відповідачем в будинку її батьків, позивач їх часто навідував, забирав їх до себе додому ночувати, проводив з ними багато часу, надавав матеріальну допомогу. Син [PERSON] неодноразово жалівся позивачу, що мама (відповідач) часто залишає його з сестричкою вдома з бабусею і декілька днів не приходить додому. На початку березня 2022 року відповідач [PERSON] заявила позивачу, що вона має іншого чоловіка, хоче пожити для себе, подорожувати по європейських країнах, по можливості залишитися там проживати і працевлаштуватися, і тому позивач може забрати дітей [PERSON] та [PERSON] проживати до себе. Позивач зрадів цьому і тому з березня 2022 року діти проживають із ним у належній йому квартирі [ADDRESS] . Позивач дуже любить своїх дітей, вони прихильні до нього, ним створені всі належні та сприятливі умови для виховання та розвитку дітей, позивач досить багато часу приділяє увагу дітям, повністю їх забезпечує. Діти забезпечені всім необхідним - одягом, необхідним харчуванням, іграшками, медичним доглядом, лікуванням, коли вони хворіють. По догляду за дітьми позивачу допомагає його сестра [PERSON] , яка проживає по сусідству з ним. Натомість, відповідач, від тоді, коли діти проживають з ним - дуже рідко цікавиться дітьми, їх станом здоров`я, навідує вкрай рідко, інколи купляє їм продукти харчування та іграшки. Для того, щоб відповідач відчула відповідальність за дітей, позивач повідомив її, що буде звертатися до суду із позовною заявою про стягнення аліментів з неї на утримання дітей, після чого відповідач вказала, що хоче забрати дітей назад до себе. Однак, позивач вважає, що може створити більш сприятливі умови для розвитку та виховання дітей, ніж відповідач. Позивач є приватним підприємцем, має стабільний заробіток, квартиру, машину, завершує будівництво нового житлового будинку для проживання в ньому його дітей. Стан здоров`я позивача є задовільним, шкідливих звичок не має, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не знаходиться. Невиконання відповідачем обов`язків по догляду за дітьми, неналежне виховання дітей, відсутність материнських почуттів до них, відсутність медичного догляду, часте залишення дітей без нагляду, небажання відповідача спілкуватися з дітьми та дбати про їх розвиток в достатньому обсязі є підставою для визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з позивачем, що відповідатиме якнайкращим інтересам дітей та сприятиме їх повноцінному вихованню та розвитку. На думку позивача, матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати (з батьком чи матір`ю). Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору, однак результату вони не дали. 02 серпня 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі, залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради.; справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Учасники справи в судове засідання 20.10.2022 не з`явилися. Позивач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовільнити. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради до суду поступив висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Висновок органу опіки та піклування Служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Ч.3 ст.211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від09 грудня 2021 року по справі № 342/1312/21 (провадження № 2/342/786/2021), яке 10.01.2022 набрало законної сили, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований 05 травня 2018 року Городенківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 35 від 05 травня 2018 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження, відповідно: серії [NUMBER] від 12.07.2018, серії [NUMBER] від 14.05.2020. Місце проживання позивача [PERSON] , [INFO] та його дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , що доводиться копіями: паспорта громадянина України [PERSON] серія [NUMBER] , довідки № 193 про реєстрацію місця проживання особи від 31.07.2018, довідки № 129 про реєстрацію місця проживання особи від 18.05.2020, виданих виконавчим комітетом Городенківської міської ради. Власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] , що стверджується копіями: свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2003, договору дарування ј частини квартири від 25.12.2009, що зареєстрований у реєстрі за № 2346, договору дарування квартири від 10.12.2014, що зареєстрований у реєстрі за № 1778. Відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована по [ADDRESS] , що доводиться повідомленням Городенківської міської ради № 2201 від 01.08.2022, отриманого на запит суду. Позивач [PERSON] має у власності також автомобіль марки Mazda, 1999 року виписку, що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія та номер [NUMBER] . Як слідує з копії Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем; види економічної діяльності - надання послуг таксі (основний). Позивач [PERSON] на диспансерному обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах КНП «Городенківська БЛІЛ» Городенківської міської ради не знаходиться, що доводиться копіями довідок № 15, № 23, від 18.07.2022. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України). Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України). Комплексний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 761/25544/19(провадження № 61-20015св21). Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Із копії заяви відповідача [PERSON] від 09.08.2022, адресованої начальнику Служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області вбачається, що [PERSON] бажає створити нову сім`ю та виїхати за межі України; повністю погоджується і не заперечує щодо визначення місця проживання їх дітей біля батька. Просить справу на комісії з питань захисту справ дітей слухати без її участі та врахувати її думку. Висновком органу опіки та піклування Городенківської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Городенківської міської ради від 22 вересня 2022 року № 430, стверджено, що з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини, орган опіки та піклування Городенківської міської ради, взявши до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини від 23.08.2022 № 59, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , біля батька [PERSON] , [INFO] . Підстав не приймати до уваги даний висновок у суду немає, оскільки він ґрунтується на доказах, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. З огляду на викладене, виходячи з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому психологічний стан, зокрема прихильність до батька, проживання з позивачем в атмосфері любові, турботи, захисту, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради, суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. При цьому, суд звертає увагу, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.ст. 3, 21, 24, 36, 55, 104, 112, 114, 160-161 Сімейного Кодексу України, ст. 29 ЦК України,

Outcome: approved