Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

03.06.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про встановлення факту та стягнення моральної шкоди, у якому просив встановити факт, що термін втрати працездатності від 21.02.2014 року до 08.04.2014 року складає більше ніж 21 день, тому за ознаками п. 2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року, отримане позивачем поранення належить до середнього ступеня тяжкості, також позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 300000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що підрозділи соціального захисту населення створені державою для захисту та сприяння реалізації прав громадян, натомість відповідач з початку 2012 року захисту позивачу не надає, а навпаки відбувається напад на позивача. Майже чотири роки тягнувся розгляд справи №755/14175/16-ц про нарахування субсидії, однак відповідач рішення суду не виконав, як і постанову державного виконавця у ВП №68487022 від 04.02.2022 року і таким чином, відповідач продовжує наносити позивачу матеріальну та моральну шкоду. 26.01.2022 року позивач звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та просив в окремому провадженні встановити факт про те, що термін втрати ним працездатності внаслідок отриманого під час Революції Гідності поранення, з 21.02.2014 року по 08.04.2014 року складає більше ніж 21 день, тому за ознаками п. 2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року, які мають зобов`язальний, а не рекомендаційний характер, отримане позивачем ушкодження належить до середнього, а не легкого ступеня тяжкості. Ухвалою суду по справі №755/1464/22 в якості заінтересованої особи до участі у справі було залучено Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Отже, судом встановлено, що саме відповідач є тією єдиною особою, чиї інтереси потенційно може порушити відрахування терміну втрати працездатності. Перебуваючи у статусі заінтересованої особи, відповідач подав суду пояснення у яких заявив, що справа містить спір про право, із чим суд погодився постановивши відповідну ухвалу. Ухвалою суду встановлено, що саме права та інтереси Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації зачіпає встановлення факту, що тривалість майже двох календарних місяців більше ніж 21 день. Тому позивач позивається до відповідача і просить з`ясувати під час судового розгляду чи факт тривалості втрати позивачем працездатності більший ніж 21 день. Позивач вказує, що зважаючи на Постанову ВСУ №757/32334/15-ц від 28.01.2018р. та враховуючи, що відповідач замість покарання винних у порушеннях закону налаштувався на помсту, а його знущання стали більш витончені, тривають вже понад 10 років, при цьому розмір зусиль позивача на відновлення справедливості збільшується, а також з огляду на категоричне небажання відповідача добровільно відновлювати справедливість, позивач вважає, що зважаючи на обтяжуючи обставини та з урахуванням, Постанови ВСУ №757/32334/15-ц від 28.01.2018р. справедливою буде компенсація нанесеної йому моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн. Тобто розмір вимоги відшкодування, яку позивач у цьому позові просить стягнути із відповідача, він оцінює у конкретній сумі грошових коштів - 300000,00 грн. Ухвалою суду від 07.06.2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також відмовлено у задоволенні клопотання позивача про об`єднання справи №755/4395/22 та справи №755/19143/21 в одне провадження. Ухвалою суду від 13.10.2022 року закрите провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення факту, що термін втрати працездатності від 21.02.2014 року до 08.04.2014 року складає більше ніж 21 день, тому за ознаками п. 2.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року, отримане позивачем поранення належить до середнього ступеня тяжкості. 15.06.2022 року до суду надійшла заява позивача у якій останній зазначає, що Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень затверджені наказом МОЗ України №6 від 17 січня l995 року. Ці Правила мають установчий, а не рекомендаційний характер, тобто судово-медичні експерти мають керуватись ними у проведенні експертизи ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. У відповідності до п. 2.2 цих Правил, ознаками ушкодження середньої тяжкості є «тривалий розлад здоров`я». Тривалим, у відповідності до цього п. 2.2 «належить вважати розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день)». У виписці №659 із медичної карти стаціонарного хворого клінічної лікарні №15 Подільського р-ну м. Києва дана рекомендація: 1. Обмеження фізичних навантажень на 1 місяць. Тобто, фактично ще при оперуванні отриманої позивачем травми, йому була встановлена середня тяжкість ушкодження. А виписаний з лікарняного позивач взагалі був лише 08.04.2014р., що від 21.02.2014р., коли позивач поступив до лікарні в порядку швидкої допомоги, складає більше ніж вдвічі від 21 дня втрати працездатності. Лише однієї цієї ознаки достатньо, аби віднести отримане позивачем ушкодження до середнього ступеня. Ознакою ушкодження середньої тяжкості є таке, що спричинило стійку втрату працездатності менш ніж на третину. Під стійкою втратою працездатності менш як на одну третину, у відповідності до того самого п. 2.2 Правил, належить розуміти втрату загальної працездатності від 10% до 33%. Відсоток у відповідності до Критеріїв встановлення ступеня стійкої втрати працездатності у відсотках, затверджених наказом МОЗ України №420 від 05.06.2012, лише за критерієм порушення функції гомілки п. 14.4 в залежності від ступеня обмеження рухів, становить від 15-20 до 40-45%. Позивач вказує, що він є потерпілим у кримінальному провадженні №42013110000001029 від 25.11.2013р., саме принизливі висловлювання працівників відповідача про те, що позивач має лише легке поранення, у чому сам винний, що його лише поранили, а декого вбито, спонукали позивача свого часу на встановлення справедливості у питанні ступеня тяжкості. Так само, як незаконні дії відповідача по не нарахуванню субсидії спонукали позивача оформити статус потерпілого, аби отримувати знижку на квартплату. Після клопотання позивача, поданого ще у липні 2019р., та тривалого листування із різними інстанціями, позивач отримав 20.01.2022 року лист №1480-22/10-8-01-1018/22 від ДБР, що й повторно так саме за критерієм тривалості розладу здоров`я експерт зробив висновок, буцімто тілесне ушкодження позивача має ознаки легкого. ЗУ «Про судову експертизу» не встановлює можливості оскарження дій експерта. Таким чином, іншим шляхом аніж судовим, вірно встановити факт ступеня тяжкості ушкодження, можливості не має. Позивач вважає, що потреби проводити медичне дослідження та опитувати його в якості потерпілого немає, все це вже було зроблено. Встановлення тривалості вимагає лише знання арифметики. Додаткові докази, як то висновок експерта, є у ДБР і у відповідності до ст. 294 ЦПК, при необхідності суд може їх витребувати за власною ініціативою. Також, у відповідності до ст.72 ЦПК, до розгляду справи експерт може бути залучений судом. Враховуючи вже усталену практику, коли відповідач, порушуючи вимоги ст.ст. 178, 180, ЦПК надає до суду відзив, або свої пояснення та заперечення не направивши їх копію одночасно і позивачу, порушуючи тим вимоги ст. 43 ППК, позивач просить суд у відповідності до ст. 183 ЦПК встановивши, що їх подано без додержання цих вимог, повертати їх відповідачу без розгляду. 24.06.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що порядок видачі документів, які засвідчують тимчасову непрацездатність, затверджений Інструкцією про порядок видачі документів, які засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом МОЗ України від 13.11.2001 року №455. Експертиза тимчасової непрацездатності - це комплексна оцінка порушень функціонального стану організму та інших причин, якими вона обумовлена, що визначають факт тимчасової втрати працездатності, установлення строку непрацездатності, визначення клінічного та трудового прогнозу відповідно до встановленого діагнозу. Так, відповідно до ст. 69 Основ законодавства України про охорону здоров`я експертиза тимчасової непрацездатності громадян здійснюється у закладах охорони здоров`я лікарем або комісією лікарів, які встановлюють факт необхідності надання відпустки у зв`язку з хворобою, каліцтвом, вагітністю та пологами, для догляду за хворим членом сім`ї, у період карантину, для протезування, санаторно-курортного лікування, визначають необхідність і строки тимчасового переведення працівника у зв`язку з хворобою на іншу роботу у встановленому порядку, а також приймають рішення про направлення на медико-соціальну експертну комісію для визначення наявності та ступеня тривалої або постійної втрати працездатності. Експертиза тривалої або стійкої втрати працездатності здійснюється медико-соціальними експертними комісіями, які встановлюють ступінь та причину інвалідності, визначають для інвалідів роботи і професії, доступні їм за станом здоров`я, перевіряють правильність використання праці інвалідів згідно з висновком експертної комісії та сприяють відновленню працездатності інвалідів. Висновки органів медико-соціальної експертизи про умови і характер праці інвалідів є обов`язковими для власників та адміністрації підприємств, установ і організацій. Порядок організації та проведення медико-соціальної експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України постановою від 04.04.1994 №221. Так, у медико-соціальних експертних комісіях (МСЕК) проходять огляд громадяни, які частково чи повністю втратили здоров`я внаслідок захворювання, травм та уроджених дефектів, що обмежують їх життєдіяльність, а також особи, які за чинним законодавством мають право на соціальну допомогу, з метою виявлення компенсаторно-адаптаційних можливостей особи для реалізації заходів реабілітації та адаптації інвалідів. Крім того, відповідно до частини першої статті 69 Основ законодавства України про охорону здоров`я і з метою встановлення єдиного порядку організації та проведення експертизи тимчасової непрацездатності наказом МОЗ України від 09.04.2008 №189, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.07.2008 за №589/15280, затверджено Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, яке застосовується при визначенні тимчасової непрацездатності, а саме встановлення у працівників факту тимчасової непрацездатності та визначення її термінів, надання рекомендацій про відповідні умови праці для хворих, які не мають групи інвалідності, але потребують тимчасово чи постійно особливих умов праці за станом здоров`я. Ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду соціального страхування України і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, причину, час настання та групу інвалідності у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також необхідні види медичної та соціальної допомоги. Розпорядженням голови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 28.07.2020 №460 затверджено Положення про Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно п. 7 Положення основним завданням Управління є забезпечення реалізації державної соціальної політики на території Дніпровського району міста Києва у сфері соціального захисту населення, що виключає функцію визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, як помилково вважає позивач, оскільки така функція покладена на медико-соціальні експертні комісії, що належать до закладів охорони здоров`я. Отже, питання визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень позивача не належить до функцій, завдань, повноважень та цілей Управління і за таких умов відповідач вважає, що Управління є неналежним відповідачем у справі. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18.12.2018 року у справі №755/14175/l6-а, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019, визнано дії та бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо ненадання [PERSON] субсидії у повному обсязі за період з 20.03.2016 протиправними та зобов`язано Управління надати [PERSON] субсидію в повному обсязі, починаючи з 20.03.2016. Управління виконало зазначене судове рішення у справі №755/14175/16-а та здійснило донарахування субсидії за період з березня 2016 р. по квітень 2018 р. (в межах дії субсидії). Постановою про закінчення виконавчого провадження старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), від 09.06.2022 ВП №68487022 встановлено, що згідно отриманої відповіді з Управління рішення суду виконано, виконавче провадження закінчене. Таким чином, твердження Позивача про невиконання Управлінням рішення суду у справі №755/14175/16-а не відповідає фактичним обставинам справи. Також відповідач вказує, що судом має бути встановлено всі складові цивільно-правової відповідальності за моральну шкоду. При цьому, щодо: наявності шкоди - позивач не підтвердив доказами її наявності; протиправності діяння її заподіювача - відповідач діяв в межах своєї компетенції та відповідно до чинного законодавства; наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями її заподіювача - неможливо встановити без виявлення шкоди і доведення протиправності діяння відповідача. Позивач взагалі не наводить доказів завдання йому моральної шкоди, не надає медичних висновків стосовного того, який зв`язок між встановленням терміну втрати працездатності, встановленням ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та діями Управління. За таких умов відповідач вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними і задоволенню не підлягають. Судом не встановлено підстав для залишення відзиву відповідача без розгляду, оскільки до відзиву додано докази направлення його копії позивачу, а також відзив поданий в межах встановленого судом 15-денного терміну. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, а також матеріали справи окремого провадження №755/1464/22, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року у справі №755/14175/16-а, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 року, визнано дії та бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації щодо ненадання [PERSON] субсидії у повному обсязі за період з 20.03.2016 року - протиправними. Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надати [PERSON] субсидію в повному обсязі, починаючи з 20.03.2016 року. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04.02.2022 року відкрите виконавче провадження №68487022 з примусового виконання виконавчого листа №755/14175/16-а виданого 18.03.2021 року Дніпровським районним судом м. Києва про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надати [PERSON] субсидію в повному обсязі, починаючи з 20.03.2016 року. Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 09.06.2022 року закінчене виконавче провадження №68487022 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». У вказаній постанові зазначено, що згідно отриманої відповіді з Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації рішення суду виконане. За змістом листа Державного бюро розслідувань від 15.02.2022 року на ім`я позивача: «Ваша заява від 17.01.2022, яка 09.02.2022 надійшла з Територіального Управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, про надання копії висновку судово-медичного експерта відносно Вас, складеного у кримінальному провадженні №42013110000001029 від 25.11.2013 за фактом заподіяння Вам тілесних ушкоджень під час акцій громадянського протесту у центральній частині м. Києва 18.02.2014, розглянута та приєднана до матеріалів вказаного кримінального провадження. Повідомляю, що на аналогічну Вашу заяву 20.11.2022 Вам вже надано відповідь. Повторно інформую, що слідчими Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42013110000001029 від 25.11.2013 за ознаками складу злочинів, передбачених п.п. 1, 5, 12 ч. 2 ст. 115; ч.ч. 2, 3 ст. 365, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 351, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 171, ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 296, ст. 340, ч. 1 ст. 375 та іншими статтями КК У країни. 13.11.2018 Вас допитано як потерпілого у вказаному кримінальному провадженні. Проведення комісійної судово-медичної експертизи відносно Вас, призначеної 06.08.2019, наразі завершено. Так, відповідно до висновку експерта від 16.03.2020 №031-135-2019 тілесне ушкодження, виявлене у Вас 21.02.2014, має ознаки легкого тілесного ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 56 КПК України Ви маєте право знайомитися з матеріалами, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, в порядку, передбаченому цим Кодексом, у тому числі після відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу, а також ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, які безпосередньо стосуються вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, у випадку закриття цього провадження. Водночас, з висновком цієї експертизи Ви можете ознайомитись у приміщенні Державного бюро розслідувань». Згідно виписки №659 із медичної карти стаціонарного хворого Клінічної лікарні №15 Подільського району м. Києва щодо позивача: дати по стаціонару: госпіталізація - 21.02.2014, виписки - 03.03.2014 року; повний діагноз - різана рана правої гомілки; л/л перв. №209729 з 21.02.2014 по 03.03.2014, 04.03.2014 в поліклініку. В матеріалах справи також міститься щоденник лікування позивача із даними про закриття лікарняного листа - 07.04.2014 року, стати до роботи - 08.04.2014 року. Ураховуючи, що суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині вимог про встановлення факту, при вирішенні спору суд не приймає до уваги докази та матеріали які стосуються такого факту, а стосовно вимог про стягнення моральної шкоди суд дійшов висновку про їх часткове задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21) зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. У поставі Верховного Суду 07 вересня 2022 року в справі №289/2110/21 вказано, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Отже, незалучення до участі у справі Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не може бути самостійною підставою для відмови в позові про відшкодування шкоди, заподіяної державою. Статтею 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до частини першої статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. В силу частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника. Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді. Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16 (провадження № 14-316цс19) та від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19). З урахуванням наведеного, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді орган, діями якого завдано шкоду. В силу вимог частини першої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Також, згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа Жовнер проти України) Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно або окремо. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені у статтях 1173 та 1174 ЦК України. Зокрема статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Подібний висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі №686/10710/18 (провадження №61-125св19), від 20 вересня 2021 року у справі №686/8422/20 (провадження №61-2846св21), від 25 жовтня 2021 року у справі №686/27099/20 (провадження № 61-6880ск21), від 15 листопада 2021 року у справі №686/24617/20 (провадження № 61-10922св21). Також, підставою для застосування цивільно-правової відповідальності є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Відсутність будь-якого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що відповідач тривалий час вчиняв щодо нього протиправні дії та бездіяльність, не виконував рішення суду у справі №775/14175/16-а, тому йому завдано моральної шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказувалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17, неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про порушення державою головного обов`язку перед людиною - утвердження та забезпечення її прав. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Отже, неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У даному випадку суд вбачає наявність порушення державним органом прав позивача, адже протиправність дій та бездіяльності відповідача щодо позивача була встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2018 року у справі №755/14175/16-а та підтверджена постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2019 року. Крім того, відповідач допустився невиконання рішення суду у добровільному порядку і лише після відкриття виконавчого провадження здійснив виконання рішення суду у зв`язку із чим постановою державного виконавця від 09.06.2022 року виконавче провадження було закінчене. Також суд звертає увагу, що у даному випадку протиправність дій та бездіяльності відповідача стосовно позивача виникла не з часу ухвалення зазначеного вище рішення суду та набрання ним законної сили. Цим рішенням така протиправність підтверджена, натомість протиправні дії та бездіяльність відповідача щодо позивача мали триваючий характер, що встановлено рішенням суду стосовно обставин справи №755/14175/16-а. У даному випадку, суд приходить до висновку, що позивачем належно обґрунтовано факт заподіяння йому моральної шкоди протиправними діями та бездіяльністю, причинно-наслідковий зв`язок та негативні наслідки такої шкоди, що створило психологічне напруження від дій та бездіяльності, спричинило розчарування в діяльності державного органу. Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, дійсно спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес, відчуття невизначеності та розчарування, тобто заподіяли йому моральну шкоду, оскільки протиправні дії та бездіяльність мали негативний вплив і негативні емоції позивача безумовно досягли рівня страждання та приниження, які мають причинно-наслідковий зв`язок з такими діями та бездіяльністю. Тривалість протиправної поведінки відповідача по відношенню до позивача, його сподівання на належний соціальний захист від держави та неможливість отримання цього захисту через неналежне виконання державним органом своїх обов`язків перед людиною безумовно свідчать про спричинення моральної шкоди. Поряд із цим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості, співрозмірності та справедливості, враховує характер правопорушення, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача (адже позивач був непрацюючим пенсіонером і потребував соціального захисту у вигляді встановлення субсидії), час і зусилля, необхідні для відновлення його прав, глибину фізичних і душевних страждань, інтенсивність, тривалість, повторюваність протиправних дій та бездіяльності, а також той факт, що тривала боротьба за захист своїх прав дійсно виснажує та безумовно викликає психологічне напруження і розчарування, відчуття несправедливості та неможливості отримання належного захисту від держави. При цьому, у даному контексті суд також враховує недостатню доведеність позивачем розміру завданої йому моральної шкоди у сумі 300000,00 грн. та вважає, що обґрунтованим буде стягнення з Державного бюджету України спричиненої позивачу моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн., що є на переконання суду достатньою сатисфакцією. На підставі викладеного,

Outcome: partial