Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

14.02.2019 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просив відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та передати її батькові; допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини; визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком. Позов мотивований тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2016 року. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та малолітньої [PERSON] , [INFO] . На теперішній час [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком, отримує належну медичну допомогу, забезпечена усім необхідним. [PERSON] , [INFO] , на теперішній час знаходиться у матері, яка перешкоджає спілкуванню батька з дитиною; дитина тривалий час не відвідує дошкільний навчальний заклад; перебуває у небезпеці в розумінні ст. 164 СК України; не отримує необхідної медичної допомоги; зазнає постійного фізичного та психологічного насильства. Позивачем створені всі належні умови для розвитку дітей. Позивач має у власності окреме житло, стійкий дохід, є повноцінно забезпеченою особою, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Вважає, що є доцільним визначити місця проживання дітей з батьком. Умови проживання дітей з матір`ю є небезпечними для їхнього життя та здоров`я, оскільки відповідач жорстоко поводиться з ними, чинить по відношенню до них фізичне та психологічне насильство, не здійснює належного догляду за дітьми, не забезпечує надання їм необхідної медичної допомоги, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а її співмешканець чинить по відношенню до дітей протиправні дії. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 02.06.2021 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2021 року призначено у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Харьківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М.С. Бокаріуса. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2022 року провадження у справі поновлено. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Бровко О.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. У своїх письмових поясненнях відповідач просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона добросовісно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, піклується про стан здоров`я дітей, бажає брати участь у їхньому вихованні, працює і здатна матеріально забезпечувати дітей всім необхідним. Відповідач неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути доньку [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи Органу опіки та піклування Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради підтримала позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради позов позивача підтримав в повному обсязі. В подальшому в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином,п исьмово просив відкласти розгляд справи у зв`язку з завантаженістю представника. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, заслухавши думку малолітньої [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 10 грудня 2011 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2016 року, яке набрало законної сили 15 листопада 2016 року, розірвано шлюб, зареєстрований 10 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14, том 1). 27 липня 2017 року позивач змінив прізвище на Блюменфельд згідно свідоцтва про зміну імені Серії [NUMBER] від 27 липня 2017 року (а.с. 17, том 1). Від сумісного шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12, 13, том 1). Позивач на обліку у лікаря нарколога та/або психіатра не перебуває (а.с. 66, 67, том 1). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 10 травня 2019 року за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] та донька [PERSON] , [INFO] . Умови проживання добрі. Для дитини є окрема кімната, в якій обладнано місце для сну, навчання, шафа для одягу та особистих речей дитини, іграшки та ігрова кімната; створені належні умови для проживання та виховання дитини (а.с. 69, том 1). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 22 січня 2019 року та від 20 лютого 2019 року за адресою: [ADDRESS] мешкає [PERSON] разом з донькою [PERSON] , [INFO] . Санітарний стан задовільний; в квартирі чисто, затишно, сучасний ремонт. Є окремі кімнати, в якій в наявності дитячі ліжка, стіл письмовий, шафи з книгами, куточок для дозвілля. Мати в повному обсязі забезпечує дітей усім необхідним для нормального розвитку та виховання (а.с. 150, 151, том 1). Відповідно до висновку експертного психологічного дослідження № 1016-20, виконаного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз 27 березня 2020 року, сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості та стилі виховної поведінки [PERSON] та вітчима [PERSON] сприяють до задоволення базових потреб в емоційно комфортних відносинах, відчутті безпеки, спілкуванні та розвитку малолітніх [PERSON] , 2007 р.н., та [PERSON] , 2012 р.н. (а.с. 10-26, том 2). Згідно висновку експерта № 20-5087 судової психологічної експертизи, складеного 30 листопада 2020 року Науково-дослідним інститутом судових експертиз, індивідуально-психологічні особливості матері [PERSON] не були досліджені через її неявку на обстеження. Індивідуально-психологічні особливості батька [PERSON] , особливості його виховної поведінки не мають негативного впливу на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини [PERSON] . Умови проживання дитини [PERSON] з батьком [PERSON] , з психологічної точки зору, є сприятливими для комфортного та здорового психологічного розвитку дитини. Умови виховання дитини батьком є позитивними для її психологічного здоров`я, відповідають необхідним психологічним умовам для дитини її віку. Умови виховання дитини матір`ю можуть містити потенціал негативного впливу на психологічне здоров`я дитини. Для забезпечення найліпших інтересів дитини ( [PERSON] ) експертом рекомендовано встановлення постійного місця проживання дитини із батьком (а.с. 217-227, том 2). У своєму висновку Орган опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 22 січня 2020 року № 1/14-25 зазначив про доцільність визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 55-57, том 2). Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік , неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав . Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частини першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї. посадовими особами, з питань, що стосуються її особисто , а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку , має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання(ст.. 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1995 року). З цієї метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду , що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства . Закріплення цього права підкреслює , що дитина є особистістю , думкою якої потрібно рахуватись, особисто при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому, під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою повинен проводити психолог, головним завданням такої бесіди є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому, будь-які спори між батьками, у які залучена дитина і які вирішуються органом опіки та піклування або судом, завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку і суперечать принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі займаючись лише своїми проблемами забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд враховує думку малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка в судовому засіданні 05 жовтня 2022 року висловила бажання проживати разом з батьком. З урахуванням вказаних обставин, суд доходить висновку, що визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] відповідатиме інтересам дитини, матеріально-побутові умови проживання дитини задовільні та відповідають інтересам та вимогам розвитку дитини. Разом з тим, визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , на думку суду, суперечитиме інтересам дитини, оскільки остання проживає на теперішній час з матір`ю, яка турбується про неї та забезпечує усім необхідним для гармонійного розвитку, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про відібрання дитини суд зауважує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ч. 2 ст. 170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор. Системне тлумачення зазначених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що джерелом небезпеки для дитини (її здоров`я, морального виховання) має бути протиправна поведінка (бездіяльність) батьків. Таким чином, підставами для відібрання дитини від батьків є ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоке поводження з дитиною; хронічний алкоголізм або наркоманія батьків; здійснення будь-яких видів експлуатації дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва; а також небезпека для життя дитини, її здоров`я і морального виховання. Судом не встановлено виключних обставин, які б виправдовували відібрання дитини від матері. В принципі № 6 Декларації прав дитини, яка прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати з батьками. Надані позивачем висновки спеціаліста судового медичного експерта та витяг з ЄРДР № 12020040030001310 від 26.06.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, не можуть бути доказами жорстокого поводження з дитиною, оскільки неможливо встановити ким саме та за яких обставин були завдані тілесні ушкодження. Суд враховує, що відібрання дитини [PERSON] , [INFO] , позбавить дитину батьківської турботи та допомоги і може призвести до погіршення становища дитини. Позивачем не доведено, що дії матері містять безпосередню загрозу здоров`ю та життю дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України суд виходить із того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 384,20 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та

Outcome: partial