Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що 28.11.1996 між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, який 14.09.2020 рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області розірвано. У вказаному шлюбі [INFO] народився син, [PERSON] , який є дитиною з інвалідністю. Станом на час подання позовної заяви дитина проживає із матір`ю, при цьому, позивач намагається й надалі брати участь у вихованні та забезпеченні свого сина. Однак, відповідачка здійснює перешкоди у зустрічах батька із дитиною, незважаючи на чинність рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради від 28.04.2021 за №129, яким надано дозвіл відповідачу на зустрічі із малолітнім сином у визначені дні. За невиконання вказаного рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради відповідачку було двічі притягнуто до адміністративної відповідальності, що підтверджується рішеннями судів. Також позивач покликається на те, що відповідачка не забезпечує належний рівень виховання, освіти та медичного забезпечення своєму сину. У позовній заяві просить визначити місцем проживання малолітнього [PERSON] своє місце проживання, оскільки вважає, що має усі необхідні можливості та бажання для належного виховання і розвитку свого сина. Відповідачка правом на подання відзиву не скористалась. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, вказаних в позовній заяві та просили позов задовольнити. Крім цього суду пояснив, що відповідачка з 2015 поводить себе дивно, говорить дивні речі. Походила приватне лікування у 2017 і приймала таблетки від психічного захворювання. Вона не добре опікується дитиною інвалідом (синдром Дауна ), ізолювала дитинувід спілкування з дітьми, не приводить сина до школи, говорячи, що дитині не потрібно вчитися, оскільки він є інвалід і це йому нічого не дасть. Не проходить з дитиною регулярного медичного обстеження, говорячи сімейному лікарю, що все в порядку. В той час як дитині стало гірше, йому стало важко ходити і він майже перестав говорити. Дитина знаходиться тільки в квартирі, де не має телевізора та інтернету. Відповідачка продала «планшет» і дитина не може розвиватися. Відповідач не має друзів, батьки пенсіонери. Крім цього доповнив, що у нього є велика сім`я, племінники. Він є священник і в нього дуже хороші відносини з парафіянами, які йому допомагають, в тому числі і будуть допомагати із доглядом за дитиною. Має намір найняти жінку для догляду дитини. Тому враховуючи, що мати обмежує права дитини на навчання, розвиток, лікування та адаптацію до суспільства, а він може і бажає забезпечити дитині його права, враховуючи інтереси дитини, просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з мотивів, вказаних в позовній заяві та просили позов задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечила і просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім цього суду пояснила, що позивач не завжди взмозі буде доглядати дитину, так як є св`ященник і часто відлучається на службу в церкві чи на виконання інших обов`язків. Буде залишати дитину з чужими людьми. При ній син спілкується з сусідами, вона займається з ним. В школу він ходив, зараз не навчається у школі бо йому складно, з лікування п`є вітаміни. Дитину позивачу не дає окремо, у квартиру не впускає так як боїться за безпеку дитини. У неї умови проживання добрі, не працює так як здійснює догляд за дитиною інвалідом. Представник третьої особи - органу опіки і піклування Стрийської міської ради Львівської області позовні вимоги підтримала в повному обсязі, суду пояснила, що рішенням виконкому затверджено висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з батьком. Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. 12.05.2022 суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання відповідачки. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 17.06.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 27.06.2022 позивачем подано клопотання про виклик свідків. 26.08.2022 представником позивача подано клопотання про долучення письмових доказів. Під час підготовчого судового засідання 26.08.2022 відповідачкою та третьою особою долучено письмові докази. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.08.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 26.09.2022 позивачем подано заяву про забезпечення позову. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, показання свідків, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 28.12.1996 року між позивачем та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який 14.09.2020 рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області за ініціативою відповідачки було розірвано. В даному шлюбі [INFO] у подружжя народився син, [PERSON] , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з відповідачкою. Згідно із витягом з протоколу лікарсько-консультативної комісії КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Стрия» від 10.05.2022, [PERSON] , є дитиною з інвалідністю, діагноз - синдром Дауна. Рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 28.04.2021 за № 129 надано дозвіл позивачу на зустрічі з малолітнім сином [PERSON] , який проживає з матір`ю за наступним графіком: щопонеділка з 10.00-20.00 за місцем проживання позивача та щовівторка з 13.00-20.00 за місцем проживання дитини з відповідачкою. 01.07.2021 постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 184 КУпАП (невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини), однак звільнено її від адмінвідповідальності за вчинення зазначеного адміністративного правопорушення у зв`язку із малозначністю, оголошено усне зауваження. 03.05.2022 постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 184 КУпАП (невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини, вчинене повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення) та призначено адмінстягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн., з тимчасовим обмеженням у праві виїзду за межі України та обмеження у праві керування транспортним засобом. При розгляді обидвох вищевказаних справ судами встановлено, що матір вчиняє перешкоди батькові дитини, який проживає окремо від дитини, у спілкуванні з малолітнім сином, і такими діями, відповідно, не виконує рішення виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 28.04.2021 за № 129. Згідно із відповіддю від 06.04.2022 № 9/86 дирекції Стрийської ЗОШ I ступеня № 11 на адвокатський запит адвоката Поліщук І. М. (вхідний № 4/4 від 05.04.2022), [PERSON] навчається у спеціальному класі для дітей з особливими освітніми потребами з 01.09.2021 по дату написання такої відповіді. Окрім цього, дирекція школи повідомила, що до початку воєнного стану [PERSON] навчальні заняття відвідував нерегулярно (частково у певні дні тижня і, як правило, із запізненням на початок першого уроку), мати не надавала вмотивованої інформації про причини відсутності дитини на уроках та численні запізнення. Щодо зусиль матері (відповідачки) для розвитку дитини, то згідно із вищевказаним листом дирекції школи, вона не цікавиться рівнем навчальних досягнень дитини, вважаючи, що її дитина особлива і періодичне відвідування дитиною занять цілком достатнє для розвитку її дитини. Як вбачається із листа-відповіді на адвокатський запит директора КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Стрия» № 05-07/47 від 06.04.2022, [PERSON] з 06.11.2009 перебуває на диспансерному обліку у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Стрия», мати пацієнта настанови лікаря щодо призначеного лікування її сину виконує частково, може самовільно відмовлятись від призначеного лікування її сину. Батько дитини постійно цікавиться станом здоров`я дитини, бере участь у догляді за дитиною. Згідно із довідкою від 04.04.2022 за № 22/154ДВ, виданою канцелярією Самбірсько-Дрогобицької Єпархії Української греко-католицької церкви, позивач є священником Самбірсько-Дрогобицької Єпархії і душпастирює у парафії Пресвятої Трійці с. Гаї Верхні Дрогобицького району. З своє служіння отримує у парафії щомісячну винагороду у розмірі 7000 (сім тисяч) грн. Згідно із довідками КНП «Дрогобицької районної лікарні» (від 08.04.2022, 11.04.2022), позивач на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває. Окрім цього, позивачем до матеріалів справи долучено акт обстеження умов його проживання від 20.04.2022, складений Службою у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. Згідно із вказаним актом, житло складається із трьох кімнат, житлове приміщення забезпечене необхідними для проживання меблями, побутовою технікою, є електро-, водо-, газопостачання, автономне опалення, у помешканні проведений сучасний ремонт; власником житлового будинку є Релігійна громада Української греко-католицької церкви села Верхні Гаї Дрогобицького району Львівської області, позивач проживає у житловому будинку разом із повнолітньою донькою. Відповідно до вказаного акту, для малолітньої дитини [PERSON] відведена окрема кімната, облаштована окремим ліжком, шафою-купе, комп`ютерним столом, ноутбуком тощо. Рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 04.08.2022 за № 322, затверджено висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини. Згідно із вказаним висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , місце проживання [PERSON] визначено разом із батьком [PERSON] (позивачем). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є сімейним лікарем [PERSON] , надала суду показання, згідно із якими останнім часом мати дитини перестала турбуватись про дитину, не водить на обов`язкові обстеження, частіше за допомогою до лікаря звертається батько. Свідок зазначила, що з такою дитиною потрібно працювати, розвивати іі, включати в середовище однолітків, забезпечувати постійне відвідування навчального закладу. На думку сімейного лікаря, матір такого розвитку дитині не забезпечує, батько виявляє більше турботи про дитину. Допитана під час судового засідання [PERSON] , вчителька Стрийської ЗОШ I ст. № 11, зазначила, що минулого року дитина дуже рідко відвідувала навчальний заклад, мама приводила дитину із запізненнями, при цьому лише три дні на тиждень. Мати з вчителями на контакт не виходила, батько часто виходив на зв`язок із вчителями. Наголосила на тому, що якщо з дитиною й надалі не займатись, не забезпечувати її комунікацією з однолітками, то дитина деградує. Допитана в судовому засіданні [PERSON] , начальник сектору ювенальної превенції Стрийського РУП, надала суду показання, згідно із якими у 2021-2022 рр. були часті звернення батька [PERSON] про те, що [PERSON] перешкоджає йому у зустрічах з дитиною. Щодо умов проживання дитини до відповідача претензій не має, однак дитина не мала чим зайнятися, телевізор не працює, мама сказала, що ходить з дитиною на город і до церкви. Щодо занять з дитиною, то мати сказала, «для чого з ним займатися». Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У постанові Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 310/3195/18 висловлена наступна правова позиція: «Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено: «вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності». У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16535/19 висловлено наступну правову позицію, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини». Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про освіту», в Україні створюються рівні умови доступу до освіти. Ніхто не може бути обмежений у праві на здобуття освіти. Право на освіту гарантується незалежно від віку, статі, раси, стану здоров`я, інвалідності, громадянства, національності, політичних, релігійних чи інших переконань, кольору шкіри, місця проживання, мови спілкування, походження, соціального і майнового стану, наявності судимості, а також інших обставин та ознак. Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону України «Про освіту», органи державної влади та органи місцевого самоврядування створюють умови для забезпечення прав і можливостей осіб з особливими освітніми потребами для здобуття ними освіти на всіх рівнях освіти з урахуванням їхніх індивідуальних потреб, можливостей, здібностей та інтересів. Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про загальну середню освіту», для навчання дітей з особливими освітніми потребами заклади загальної середньої освіти на підставі звернення батьків дитини або осіб, які їх замінюють, утворюють інклюзивні та/або спеціальні групи і класи. Інклюзивне навчання - система освітніх послуг, гарантованих державою, що базується на принципах недискримінації, врахування багатоманітності людини, ефективного залучення та включення до освітнього процесу всіх його учасників. Згідно із частинами 2-3 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову. При вирішенні спору, суд дотримується принципу забезпечення найкращих інтересів дитини обумовлених необхідністю забезпечити їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Крім цього суд враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Проаналізувавши докази у справі, вислухавши пояснення сторін, суд встановив, що як батьком, так і матір`ю створено належні житлово-побутові умови для проживання малолітнього сина [PERSON] . Однак, батько [PERSON] надав докази, які підтверджують його постійні офіційні доходи, матір [PERSON] таких доказів не надала, у судовому засіданні зазначила, що на даний час є безробітньою, перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення Стрийської міської ради та одержує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю (з 03.07.2014 по 27.09.2027). Судом встановлено, що матір [PERSON] вихованню малолітнього сина [PERSON] не приділяє належної уваги, не цікавиться рівнем навчальних досягнень дитини, у подальші досягнення сина в навчанні не вірить, вважає, що її дитина особлива і періодичне відвідування дитиною занять цілком достатнє для її розвитку, настанови лікаря щодо призначеного лікування її сину виконує частково. Чинить перешкоди батькові [PERSON] , який проживає окремо, у спілкуванні з сином [PERSON] , навіть всупереч рішенню виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 28.04.2021 за № 129, яким надано дозвіл позивачу на зустрічі з малолітнім сином у визначені дні. За невиконання вказаного рішення виконкому міської ради двічі притягувалась до адміністративної відповідальності, про що є рішення судів. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд зазначає, що представник органу опіки та піклування висловила свою позицію щодо дотримання прав та забезпечення інтересів дитини під час розгляду цієї справи та відповідно до висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області від 04.08.2022 за № 322, орган опіки та піклування враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол №14 від 27.07.2022), виходячи з інтересів самої дитини, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків, вважив за доцільне: визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Вказаний висновок не визнається судом таким, що є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини. Судом не з`ясовано думка дитини на предмет його прихильності до кожного із батьків, оскільки дитина важко пересувається і майже не говорить, про що ствердили у судовому засіданні сторони по справі. Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності суд, враховуючи висновок органу опіки та піклування, думку сімейного лікаря, педагога та представникаювенальної превенції, виходячи з віку та стану здоров`я дитини вважає, що проживання дитини з батьком забезпечить їй повний фізичний і духовний розвиток, лікування, більш сприятливі умови виховання дитини, її навчання, адаптацію до суспільства, а тому суд приходить до обгрунтованого висновку, що місце проживання дитини слід визначити разом з батьком. Суд зазначає, що визначення проживати дитини із батьком, не розлучає дитину із матір`ю, яка без жодних перешкод вправі бачитися та спілкуватися з дитиною, брати участь у її вихованні. Суд також звертає увагу на те, що позивач запевнив відповідача у судовому засіданні в необмеженому доступі її до свого місця проживання для спілкування та виховання дитини, а такиж запросив відповідачку до спільного проживання з метою поновлення сімейних відносин та заради інтересів дитини. На підставі статей 160, 161 СК України та

Outcome: approved