Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовами до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що у [INFO] померла його мама [PERSON] , [INFO] помер батько [PERSON] . Після смерті матері допомагав батьку утримувати будинок. На час смерті батька був зареєстрований у будинку за адресою [ADDRESS] , а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Зазначив, що 2014 році йому стало відомо, що його сестра [PERSON] без його згоди оформила право власності на будинок розташований за адресою [ADDRESS] . 01.12.2021 позивач подав заяву про уточнення позовних вимогу якій зазначив, що відповідач 11.03.2015 уклала договір дарування, яким житловий будинок за адресою [ADDRESS] подарувала своїй доньці [PERSON] , чим унеможливила його звернення на оформлення його спадкових прав. Посилаючись на викладені обставини позивач просив, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР № 971289 на житловий будинок розташований за адресою [ADDRESS] за [PERSON] в Ѕ частині. Визнати недійсним договір дарування від 11.03.2015 за №220. Судові втрати стягнути із відповідачів. 06.02.2015 відповідач подала заперечення на позовну заяву, у яких з приводу задоволення позовних вимог заперечила оскільки, стверджує, що вона із чоловіком та дітьми доглядали за батьком, займалися утриманням його будинковолодіння. Зазначила, що після смерті матері, батькові було важко, син до нього не навідувався, не допомагав йому. Щоб доглядати за батьком звільнилась з роботи, постійно привозила йому продукти та займалася хатніми справами, платила за комунальні послуги, оплачувала батькове лікування. З 1995 року до дня смерті батька [PERSON] до нього не приїжджав. На день смерті батька позивач не був прописаний за адресою [ADDRESS] . Біля п`яти років до дня смерті батька вони не спілкувались. Вказала, що позивач знав, що вона оформляла право власності на будинок. Претензії в нього виникли вже після того, як вона провела ремонт будинку, разом з тим спадщину не прийняв, а строк для прийняття спадщини пропущений без поважних причин. Справа неодноразово слухалась судами інстанцій різного рівня. Так, рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 05.03.2015 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації - задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР № 971289 на житловий будинок в [ADDRESS] . Скасовано державну реєстрацію житлового будинку в [ADDRESS] . Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21.05.2015 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 05 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом АЕР № 971289 на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] в 1/2 його частини. У решті рішення суду залишено без змін. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 05 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до Козівського районного суду Тернопільської області із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна про визнання недійсним договору дарування, відповідно до якого просив визнати недійсним договір дарування номер 220 від 11.03.2015. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] після оскарження рішення Козівського районного суду Тернопільської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , 11 березня 2015 року подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] . Саме це нерухоме майно, яке було предметом спору. Згідно договору дарування номер 220 від 11.03.2015 в п. 6 дарувальник стверджує, що нерухоме майно, яке є предметом цього договору на момент його укладання до цього часу нікому іншому не продане, не заставлене в спорі і під забороною не перебуває. Хоча відповідачу було відомо, що нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] є предметом спору в суді. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 29.10.2020 матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна про визнання недійсним договору дарування залишено без руху. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 11.11.2020 прийнято справу прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна про визнання недійсним договору дарування до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за такою позовною заявою в порядку загального позовного провадження. 15.12.2020 представником позивача подано клопотання про об`єднання в одне провадження цієї справи та справи №951/875/20, яка перебуває в провадженні Козівського районного суду Тернопільської області за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна про визнання недійсним договору дарування. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 15.06.2021об`єднано в одне провадження позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації та позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна про визнання недійсним договору дарування. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, проведеного на підставі розпорядження №32/2021 від 02.11.2021 визначено головуючу суддю Братків І. І. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 05.11.2021 справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 17.01.2022 підготовче провадження у об`єднаній цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалами Козівського районного суду Тернопільської області від 30.03.2020, 24.03.2021, 23.09.2021 та 23.05.2022розгляд справи відкладався. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Рибачок А. М. уточнені позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити оскільки вважає, що спадщину прийняв так як був зареєстрований на момент смерті батька у його будинку. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Білецький М. Й. у судовому засіданні заперечили з приводу задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що догляд за батьком здійснювала саме вона із своєю сім`єю та свої кошти, відповідач у свою чергу до батька не навідувався. Зазначила, що на момент прийняття нею спадщини у відповідача з цього приводу претензій не було. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, допитавши свідків, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом. Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями розташований в [ADDRESS] належав [PERSON] на праві приватної власності. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті батька маючи намір прийняти спадкове майно, [PERSON] 22.12.2000 звернулася із заявою до Козівської державної нотаріальної контори, в якій вказала, що на день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] . Вказане майно вона прийняла і просила видати свідоцтво про право на спадщину. Інших спадкоємців не має. В подальшому 26.06.2002 [PERSON] звернулася із заявою до Козівської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину. В заяві стверджувала, що інших спадкоємців немає. За її заявою заведено спадкову справу № 722/2000р. Відповідно, 26.06.2022 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [PERSON] , що складається із житлового кам`яного будинку з надвірними будівлями в [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕР № 971289, зареєстрованого в реєстрі №937. Тобто, станом на 31.12.2012 власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] є [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Козівською державною нотаріальною конторою 26.06.2002 року за реєстром № 937 і зареєстрованого в Козівському районному Бюро технічної інвентаризації 10.09.2002 за реєстром № 150, що підтверджується довідкою № 458 від 18.12.2014. Згодом, [PERSON] 11.03.2015 уклала договір дарування №220 із [PERSON] , яким [PERSON] подарувала, а обдаровувана [PERSON] прийняла житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Допитані у судовому засіданні свідки пояснили суду, що позивач не доглядав за будинком та у ньому не проживав. Саме відповідач [PERSON] доглядала за батьком та житловим будинком разом і своєю сім`єю. Щодо вимоги про визнання частково недійним свідоцтва про право власності. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Оскільки [PERSON] помер у [INFO] і, відповідно, часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця, тобто спірні правовідносини виникли на час дії Цивільного кодексу УРСРу редакції 1963 року, то при вирішенні спору щодо визнання права власності на спадкове майно суд керується нормами саме цього закону. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до положень ст.ст.548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Тобто, відповідно до законодавства, діючого на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , необхідними умовами, які свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном або подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Проте з матеріалів спадкової справи № 722/2000 року до майна померлого [INFO] [PERSON] убачається, що окрім [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини інші особи не звертались, зокрема й позивач [PERSON] . Позивач до суду із позовом про визнання недійним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації звернувся лише у січні 2015 року. При цьому про смерть [PERSON] [INFO] йому було достеменно відомо. Згідно наданих [PERSON] пояснень у судовому засіданні, відповідно до попередніх домовленостей із сестрою, він не претендував на будинок. Вирішив заявити претензії на належну йому частку майна і звертатися із відповідним позовом до суду лише після того, коли, з його слів, у нього викрали автомобіль. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, яка діяла на час відкриття спадщини, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. В силу ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не надав до суду жодних доказів того, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Разом з тим, з показів свідка [PERSON] та пояснень відповідача випливає, що на момент відкриття спадщини доглядала за батьком [PERSON] , після його смерті саме вона понесла витрати, пов`язані з похованням, що підтверджується відповідною довідкою, виданою Олесинською селищною радою, вступила в управління будинком: сплачувала за комунальні послуги, сплачувала земельний податок, що підтверджується відповідними квитанціями, повністю несла витрати по утриманню будинку, що, зокрема підтвердив свідок [PERSON] , який здійснював ремонтні роботи у будинку. Щодо наданої позивачем для огляду у судовому засіданні будинкової книги для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] , суд оцінює таку критично, оскільки позивачем не надано пояснень, ким вона видана, така не містить жодної печатки, не прошита та не пронумерована відповідним чином, містить лише один запис щодо позивача, ким здійснено відповідний запис установити суду не видається можливим. У судовому засіданні відповідачем [PERSON] було представлено паспорт серії [NUMBER] , виданий 10.07.2008, згідно даних якого в період з 15.07.1986 по 24.12.2010 його місце проживання зареєстровано по [ADDRESS] . Разом з тим, із будинкової книги №2 прописки громадян, що мешкають у будинку в [ADDRESS], наданої [PERSON] вбачається, що [PERSON] за зазначеною адресою був виписаний 02.11.1999 (паспорт серія [NUMBER] від 20.07.2000), цей штамп закреслений і зазначено, що виписаний він був 24.12.2010. Проте, ким цей штамп був закреслений встановити не видається можливим. Із пояснень, наданих колишньою працівницею Олесинської селищної ради [PERSON] , до повноважень якої належало вчинення відповідних дій вбачається, що таких вона не вчиняла. Вона підтвердила факт виписки у 1999 році і яким чином з`явився запис про виписку 24.12.2010 суду пояснити не змогла. Відповідні дії на даний час є предметом досудового розслідування в межах кримінального провадження, а відтак жоден із доказів, наданих позивачем на підтвердження того, що він був прописаний в спадковому будинку не є допустимим в розумінні ст. 78 ЦПК України. Таким чином, позивач не наводить об`єктивних доводів, які б свідчили про його фактичний вступ в управління або володіння майном, що належало [PERSON] - житловим будинком із надвірними будівлями по [ADDRESS] . Також позивач не наводить доводів поважності пропуску строку прийняття спадщини. Будь-яких об`єктивних доказів того, що під час спадкування майна [PERSON] були порушені права позивача та неприйняття ним спадщини було вчинено в результаті протиправних дій з боку [PERSON] або інших відповідачів, а не його свідомого волевиявлення, позивач також не наводить. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги з міркувань необґрунтованості та недоведеності доводів позивача. Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок)у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судом встановлено,що на час укладання спірного договору будинок за адресою [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕР № 971289, зареєстрованого в реєстрі №937 Позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, який був предметом спору. Разом з тим, суд зазначає, що право власності [PERSON] на відповідний будинок під час укладання договору дарування було чинним та не скасоване. Отже, на час укладення договору дарування [PERSON] була власником спірного майна та розпорядилася ним на власний розсуд. Із змісту ст. 717 ЦК України випливає, що характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Тобто метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення). Позивачем не надано доказів щодо отримання [PERSON] взаємної винагороди за подарований житловий будинок. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено судом, на виконання договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відбулася передача майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформований 11.03.2015, відповідно до якого власником будинку за адресою: [ADDRESS] зазначено [PERSON] , тобто, враховуючи правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних та Верховного Суду України, вказаний договір дарування не може бути кваліфікований, як фіктивний. Судом враховується також те, що згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов`язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Таким чином, судом достовірно встановлено, що оспорюваний договір був укладений між [PERSON] та [PERSON] під час розгляду цивільного спору про визнання недійним свідоцтва про право власності на відповідний будинок, що є предметом договору, скасування державної реєстрації. Проте будь-яких даних про заставу, іпотеку або інші види забезпечення виконання зобов`язання, що були предметом розгляду цивільної справи про визнання недійним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації, пов`язані із забороною [PERSON] розпорядитись належною їй власністю у справі відсутні і позивач не посилається на них. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надано доказів щодо відсутності у відповідачів наміру створити юридичні наслідки в зв`язку з укладанням оспорюваного договору дарування. Судом також встановлено, що спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачкою зареєстровано право власності на будинковолодіння, отже, у результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваною безоплатно набуто право власності на будинок та позивачем не доведено підстав недійсності правочину, а тому суд, дійшов висновку про те, що відсутні підстави для визнання спірного договору дарування недійсним. Щодо клопотання представника [PERSON] про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний договір дарування було укладено між [PERSON] та [PERSON] 11.03.2015. 17.01.2017 [PERSON] звернулася із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 05 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 травня 2015 року. [PERSON] , як позивачу у справі (Т. 1 а. с. 187) супровідним листом від 25.01.2017 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надсилалася копія касаційної скарги із зазначенням про укладення відповідного договору. Зазначене дає об`єктивні підстави вважати, що позивачу було відомо про наявність договору від 11.03.2015як мінімум станом на час розгляду справи касаційним судом в січні 2017 року. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування лише 12.10.2020 зі спливом строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Щодо твердження представника позивача, що [PERSON] не пропущено строк позовної давності у зв`язку із поданням позивачем 29.07.2015аналогічного позову і те, що ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 28.08.2018 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на спадкове майно, залишено без розгляду, то суд зазначає, що в силу дії ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, суд відмовляє у позові саме за безпідставністю позовних вимог. Щодо вимоги про скасування державної реєстрації. Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок в [ADDRESS] є похідною від позовної вимоги про визнання частково недійним свідоцтва про право власності та про визнання недійсним договору дарування, в її задоволенні також необхідно відмовити. Таким чином, проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону та інтереси осіб, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійним свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації та позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна про визнання недійсним договору дарування слід відмовити в повному обсязі. Щодо клопотання про постановлення окремої ухвали. 05.04.2022 від представника позивача адвоката Рибачка А. М. надійшла заява про постановлення окремої ухвали, відповідно до якої він вказує, що під час розгляду справи 09.02.2022 свідок [PERSON] дала суду завідомо неправдиві показання. Зокрема вказує, що свідок надала показання, які характеризують позивача з негативної сторони, як сина, який не доглядав за батьком (спадкодавцем), після його смерті не прийняв спадкове майно (ніколи після смерті батька не бачила його в селі Олесино на господарстві у будинку по [ADDRESS] ), що унеможливлює встановити фактичні обставини справи. Відповідно до ч.1, 4 ст.262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд постановляє окрему ухвалу щодо свідка, експерта чи перекладача у разі виявлення під час розгляду справи відповідно неправдивих показань, неправдивого висновку експерта чи неправильного перекладу, підробки доказів та направляє її прокурору чи органу досудового розслідування. При цьому, положеннями ч.11 ст.262 ЦПК України, окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено. Згідно із ч. 7 ст. 262 ЦПК України з метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання. Тобто, окрема ухвала є способом реагування суду на випадки виявлення порушення законності та правопорядку, які не можуть бути усунені ним самостійно при вирішенні цивільного спору з використанням представлених цивільним процесуальним законом засобів. Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Аналізуючи показання свідка та зауваження представника позивача, суд дійшов висновку, що показання [PERSON] містять власні суб`єктивні судження, оцінку та характеристику позивача та його взаємовідносин із покійним батьком та із сестрою, що є відповідачем у справі. Суд доходить висновку про те, що такі пояснення не спростували презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно. Разом з тим, суд вважає заявлене клопотання таким, що ґрунтується на сприйнятті позиції представника позивача щодо предмету спору. Доказів того, що свідок [PERSON] дала суду завідомо неправдиві показання представник позивача суду не надав. Із копій матеріалів кримінального провадження, наданих суду, такого не встановлено. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, в силу ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору необхідно покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed