Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулася з позовом до Шевченківського районного суду м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична мережа «Поїхали з нами», ФОП [PERSON] про захист прав споживачів. У своїй позовній заяві просила суд стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична мережа «Поїхали з нами» та ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 110 836,00 гривень збитків, 650 771,15 гривень пені за невиконання зобов`язань та 100 000,00 гривень моральної шкоди, що разом складає 861 607,16 гривень. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Альф туристичний оператор» від імені, за рахунок та за дорученням якого на підставі агентського договору діє ТОВ «Туристична мережа «Поїхали з нами», від імені, за рахунок та за дорученням якого на підставі субагентського договору діє ФОП [PERSON] було укладено договір №К328/200212-5 на туристичне обслуговування. Згідно договору Туроператор відповідно до заявки, поданої [PERSON] через Турсубагенга та Турагента, за плату зобов`язується забезпечити надання замовнику та/або туристам туристичні послуги (туристичний продукт, Турпродукт). До вартості туристичних послуг за цим Договором також входять послуги з бронювання та підбору туру і надання інформації щодо турів (надалі Послуги бронювання), які Турсубагент надає Замовнику. В свою чергу Замовник замовляє туристичне обслуговування Туристів вказаних в заявці, діючи від свого імені, а також від імені всіх інших туристів, для яких замовляється туристичні послуги за цим Договором, маючи належні повноваження для підписання цього Договору від їх імені. Також Замовник виступає поручителем щодо виконання зобов`язань Туристами згідно цього Договору. Заявка оформлюється Додатками № 1 в 2-х примірниках та є невід`ємною частиною даного Договору. Згідно Додатку № 1 до Договору датами поїздки було визначено з 24.06.2020 по 03.07.2020. Для бронювання заявки [PERSON] , було сплачено на рахунок ФОП [PERSON] , грошові кошти в розмірі 34 000,00 грн. У зв`язку з пандемією короновірусу COVID-19 і неможливістю здійснити подорож Турсубагентом було запропоновано укласти Додаткову угоду до Договору, для перенесення подорожі за збереження оплачених Позивачем коштів та зарахування їх в оплату майбутньої подорожі. Так, 23 червня 2020 року між [PERSON] та вищевказаними Сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору на туристичне обслуговування № К328/200212- 5 від «12» лютого 2020 року. 03 червня 2021 року між Позивачем та вищевказаними Сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору № К328/200212-5 на туристичне обслуговування від «12» лютого 2020 року, згідно з якою внесено зміни до Додатку № 1 до Договору. 16 липня 2021 року між [PERSON] та Відповідачами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору № К328/200212-5 на туристичне обслуговування від «12» лютого 2020 року. 27 липня 2021 року на електронну адресу Позивачу було надіслано листа з повідомленням, що можливо подорож не відбудиться і треба чекати 31 липня 2021 року. В подальшому Позивачем було здійснено звернення до Турсубагента, щодо надання інформації про подорож. Турсубагентом надано відповідь, що вони звернулися за інформацією до Туроператора та не отримали ніякої відповіді. Однак, 04 серпня 021 року не було надано жодної відповіді та подорож не відбулася. Таким чином, ТОВ «АЛЬФ ТУРИСТИЧНИЙ ОПЕРАТОР», ТОВ «Туристична мережа «Поїхали з нами», ФОП [PERSON] не виконали взяті на себе зобов`язання згідно Договору на туристичне обслуговування № К328/200212-5 від «12» лютого 2020 року, Додаткової угоди № 1 від 23.06.2020р. до Договору на туристичне обслуговування № К328/200212-5 від «12» лютого 2020 року, Додаткової угоди № 2 від 03.06.2021р. до Договору № К328/200212-5 на туристичне обслуговування від «12 » лютого 2020 року, Додаткову угоду №3 від 16.07.2021р. до Договору № К328/200212-5 на туристичне обслуговування від «12» лютого 2020 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 жовтня 2021 року матеріали позову було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 14 квітня 2022 року на адресу суду надійшов відзив від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична мережа «Поїхали з нами», ФОП [PERSON] - адвоката Гайдая С.О., відповідно до змісту якого представник заперечував щодо позовних вимог, просив суд у задоволені позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична мережа «Поїхали з нами» та ФОП [PERSON] відмовити. Представник позивача - адвокатка Масленнікова Т.М. у судовому засіданні просила суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідачів ТОВ «Туристична мережа «Поїхали з нами», ФОП [PERSON] - адвокат Гайдай С.О. у судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог, просив суд у задоволені позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Туристична мережа «Поїхали з нами» та ФОП [PERSON] відмовити. Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч. ч. 1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. часник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Альф туристичний оператор» від імені, за рахунок та за дорученням якого на підставі агентського договору діє ТОВ «Туристична мережа «Поїхали з нами», від імені, за рахунок та за дорученням якого на підставі субагентського договору діє ФОП [PERSON] було укладено договір №К328/200212-5 на туристичне обслуговування. Згідно договору Туроператор відповідно до заявки, поданої [PERSON] через Турсубагенга та Турагента, за плату зобов`язується забезпечити надання замовнику та/або туристам туристичні послуги (туристичний продукт, Турпродукт). До вартості туристичних послуг за цим Договором також входять послуги з бронювання та підбору туру і надання інформації щодо турів (надалі Послуги бронювання), які Турсубагент надає Замовнику. В свою чергу Замовник замовляє туристичне обслуговування Туристів вказаних в заявці, діючи від свого імені, а також від імені всіх інших туристів, для яких замовляється туристичні послуги за цим Договором, маючи належні повноваження для підписання цього Договору від їх імені. Також Замовник виступає поручителем щодо виконання зобов`язань Туристами згідно цього Договору. Заявка оформлюється Додатками № 1 в 2-х примірниках та є невід`ємною частиною даного Договору. Згідно Додатку № 1 до Договору датами поїздки було визначено з 24.06.2020 по 03.07.2020, тривалість 9 (дев`ять) ночей, туроператор ТОВ «АЛЬФ ТУРИСТИЧНИЙ ОПЕРАТОР», готель: ANTHEMUS SEA BEACH HOTEL & SPA 5* (Греція), розміщення і тип номеру: 2 ADL, JUNIOR SUITE FRONT SV, дати заселення/виселення: 24.06.2020-03.07.2020, харчування: (НВ) сніданок + вечеря, кількість туристів: 2 (два), деталі транспортування: авіапереліт, трансфер: груповий, страховий поліс: так, оформлення віз: ні, додаткові послуги: немає, виліт (виїзд) з Київ 24.06.2020, виліт (виїзд) з Салоніки 03.07.2020, Туристи: [PERSON] , [PERSON]. Для бронювання заявки [PERSON] , було сплачено на рахунок ФОП [PERSON] , грошові кошти в розмірі 34 000,00 грн. (тридцять чотири тисячі гривень 00 копійок). У зв`язку з пандемією короновірусу COVID-19 і неможливістю здійснити подорож Турсубагентом було запропоновано укласти Додаткову угоду до Договору, для перенесення подорожі за збереження оплачених Позивачем коштів та зарахування їх в оплату майбутньої подорожі. Так, 23 червня 2020 року між [PERSON] та вищевказаними Сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору на туристичне обслуговування № К328/200212-5 від «12» лютого 2020 року, згідно з якою: - Сторони вирішили у строк до 31 грудня 2021 року укласти Додаткову угоду до Договору, якою узгодити внесення змін до Додатку 1 Договору «Умови і перелік замовлених туристичних послуг (туристичного продукту). Після підписання Сторонами даної Додаткової угоди Турагент надає Туристу «Ваучер на депозит», який міститиме суму і умови його використання. - Туристичний продукт, який Стороні мають узгодити у порядку п. 1 даної Додаткової угоди, може бути обраний Туристом виключно в межах країни, яка зазначена у Договорі і тур до якої не відбувся. - Сторони підтверджують, що Туристом в оплату вартості туристичного продукту за Договором було сплачено Турсубагенту грошові кошти в сумі 34 000,00 грн. (тридцять чотири тисячі гривень 00 копійок), що на день здійснення такої оплати становило 1 222 евро. - Сплачена Туристом грошова сума, визначена в цій Додатковій угоді, депонується на рахунку Туроператора в іноземній валюті - евро, та Турист, у передбачений даною Додатковою угодою строк, зобов`язується здійснити на вказану суму грошових коштів замовлення туристичного продукту, пред`явивши Турагенту «Ваучер на депозит». - Вказана в цій Додатковій угоді грошова сума оплати/передоплати являється авансовим платежем Туриста за туристичний продукт, який буде обрано ним в порядку, визначеному цією Додатковою угодою. - У випадку неузгодження Туристом змін до Додатку 1 Договору і не використання «Ваучеру на депозит» у строк, встановлений цією Додатковою угодою, Туроператор здійснює повернення Туристу суми депонованих грошових коштів після закінчення строку дії «Ваучеру на депозит», тобто після 31 грудня 2021 року. Повернення грошових коштів Туристу здійснюється у національній валюті України - гривні по курсу, що діяв на день здійснення Туристом оплати. 03 червня 2021 року між Позивачем та вищевказаними Сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору № К328/200212-5 на туристичне обслуговування від «12» лютого 2020 року, згідно з якою внесено зміни до Додатку № 1 до Договору, а саме: датами поїздки було визначено з 04.08.2021 по 13.08.2021, тривалість 9 (дев`ять) ночей, туроператор TOB «АЛЬФ ТУРИСТИЧНИЙ ОПЕРАТОР», готель: ANTHEMUS SEA BEACH HOTEL & SPA 5* (Греція), розміщення і тип номеру: 2 ADL, Double Superior (Sea View or Pool View ), дати заселення/виселення: 04.08.2021-13.08.2021, харчування: (HB) сніданок + вечеря, кількість туристів: 2 (два), деталі транспортування: авіапереліт, трансфер:груповий, страховий поліс: так, оформлення віз: немає, додаткові послуги: немає, виліт (виїзд) з Київ 04.08.2021, виліт (виїзд) з Салоніки 13.08.2021, Туристи: [PERSON], [PERSON]. Вартість туристичних послуг 113 767 (сто тринадцять тисяч сімсот шістдесят сім грн. 00 коп.) гривень. Решту вартості туристичних послуг, а саме 79 767,00 (сімдесят дев`ять тисяч сімсот шістдесят сім грн. 00 коп.) гривень Турист зобов`язаний оплатити Туроператору через Турсубагента не пізніше 14.07.2021р. 16 липня 2021 року між [PERSON] та Відповідачами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору № К328/200212-5 на туристичне обслуговування від «12» лютого 2020 року, згідно з якою внесено зміни до Додатку № 1 до Договору, а саме: Вартість туристичних послуг 110 836 (сто десять тисяч вісімсот тридцять шість грн. 00 коп.) гривень. Решту вартості туристичних послуг, а саме 76 836,00 (сімдесят шість тисяч вісімсот тридцять шість грн. 00 коп.) гривень Турист зобов`язаний оплатити Туроператору через Турсубагента не пізніше 14.07.2021р. Вищевказана сума грошових коштів, а саме 76 836,00 (сімдесят шість тисяч вісімсот тридцять шість грн. 00 коп.) було сплачено 16.07.2021 року. 27 липня 2021 року на електронну адресу Позивачу було надіслано листа з повідомленням, що можливо подорож не відбудиться і треба чекати 31 липня 2021 року. В подальшому Позивачем було здійснено звернення до Турсубагента, щодо надання інформації про подорож. Турсубагентом надано відповідь, що вони звернулися за інформацією до Туроператора та не отримали ніякої відповіді. Однак, 04 серпня 2021 року подорож не відбулася. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Статтею 1 Закону України «Про туризм» визначено, що туризм - тимчасовий виїзд особи з місця проживання в оздоровчих, пізнавальних, професійно-ділових чи інших цілях без здійснення оплачуваної діяльності в місці, куди особа від`їжджає; турист - особа, яка здійснює подорож по Україні або до іншої країни з не забороненою законом країни перебування метою на термін від 24 годин до одного року без здійснення будь-якої оплачуваної діяльності та із зобов`язанням залишити країну або місце перебування в зазначений термін; туристичний продукт - попередньо розроблений комплекс туристичних послуг, який поєднує не менше ніж дві такі послуги, що реалізується або пропонується для реалізації за визначеною ціною, до складу якого входять послуги перевезення, послуги розміщення та інші туристичні послуги, не пов`язані з перевезенням і розміщенням (послуги з організації відвідувань об`єктів культури, відпочинку та розваг, реалізації сувенірної продукції тощо). Згідно статті 5 Закону України «Про туризм» учасниками відносин, що виникають при здійсненні туристичної діяльності, є юридичні та фізичні особи, які створюють туристичний продукт, надають туристичні послуги (перевезення, тимчасового розміщення, харчування, екскурсійного, курортного, спортивного, розважального та іншого обслуговування) чи здійснюють посередницьку діяльність із надання характерних та супутніх послуг, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства (туристи, екскурсанти, відвідувачі та інші), в інтересах яких здійснюється туристична діяльність. Суб`єктами, що здійснюють та/або забезпечують туристичну діяльність (далі - суб`єкти туристичної діяльності), є: туристичні оператори (далі - туроператори) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; туристичні агенти (далі - турагенти) - юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших суб`єктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону. У договорі на туристичне обслуговування зазначаються істотні умови договору: 1) строк перебування у місці надання туристичних послуг із зазначенням дат початку та закінчення туристичного обслуговування; 2) характеристика транспортних засобів, що здійснюють перевезення, зокрема їх вид і категорія, а також дата, час і місце відправлення та повернення (якщо перевезення входить до складу туристичного продукту); 3) готелі та інші аналогічні засоби розміщення, їх місце розташування, категорія, а також строк і порядок оплати готельного обслуговування; 4) види і способи забезпечення харчування; 5) мінімальна кількість туристів у групі (у разі потреби) та у зв`язку з цим триденний строк інформування туриста про те, що туристична подорож не відбудеться через недобір групи; 6) програма туристичного обслуговування; 7) види екскурсійного обслуговування та інші послуги, включені до вартості туристичного продукту; 8) інші суб`єкти туристичної діяльності (їх місцезнаходження та реквізити), які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту; 9) страховик, що здійснює обов`язкове та/або добровільне страхування туристів за бажанням туриста, інших ризиків, пов`язаних з наданням туристичних послуг; 10) правила в`їзду до країни (місця) тимчасового перебування та перебування там; 11) вартість туристичного обслуговування і порядок оплати; 12) форма розрахунку. Зміна ціни туристичного продукту після укладення договору на туристичне обслуговування допускається лише у разі необхідності врахування зміни тарифів на транспортні послуги, запровадження нових або підвищення діючих ставок податків і зборів та інших обов`язкових платежів, зміни курсу гривні до іноземної валюти, в якій виражена вартість туристичного продукту. Зміна ціни туристичного продукту можлива не пізніш як за 20 днів до початку туристичної подорожі. При цьому збільшення ціни туристичного продукту не може перевищувати п`яти відсотків його початкової ціни. У разі якщо ціна туристичного продукту вища за початкову ціну на п`ять відсотків, турист має право відмовитися від виконання договору, а туроператор (турагент) зобов`язаний повернути йому раніше сплачену суму. Кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору, зокрема у разі: 1) погіршення умов туристичної подорожі, зміни її строків; 2) непередбаченого підвищення тарифів на транспортні послуги; 3) запровадження нових або підвищення діючих ставок податків і зборів, інших обов`язкових платежів; 4) істотної зміни курсу гривні до іноземної валюти, в якій виражена ціна туристичного продукту; 5) домовленості сторін. Туроператор (турагент) зобов`язаний не пізніш як через один день з дня, коли йому стало відомо про зміну обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору на туристичне обслуговування, та не пізніш як за три дні до початку туристичної подорожі повідомити туриста про таку зміну обставин з метою надання йому можливості відмовитися від виконання договору без відшкодування шкоди туроператору (турагенту) або внести зміни до договору, змінивши ціну туристичного обслуговування. Туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, якщо це відбулося з вини туриста. Турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов`язаних із відмовою. Якщо під час виконання договору на туристичне обслуговування туроператор не в змозі надати значну частину туристичного продукту, щодо якого відповідно до договору на туристичне обслуговування сторони досягли згоди, туроператор повинен з метою продовження туристичного обслуговування вжити альтернативних заходів без покладення додаткових витрат на туриста, а в разі потреби відшкодувати йому різницю між запропонованими послугами і тими, які були надані. У разі неможливості здійснення таких заходів або відмови туриста від них туроператор зобов`язаний надати йому без додаткової оплати еквівалентний транспорт для повернення до місця відправлення або іншого місця, на яке погодився турист, а також відшкодувати вартість ненаданих туроператором туристичних послуг і виплатити компенсацію у розмірі, визначеному в договорі за домовленістю сторін. Туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов`язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб`єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити. Договір на туристичне обслуговування може передбачати компенсацію у разі спричинення шкоди туристу невиконанням або неналежним виконанням туристичних послуг, включених до туристичного продукту, відповідно до міжнародних конвенцій, що регламентують надання таких послуг. Права і обов`язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором, укладеним між ними, а також цим Законом. Якість туристичних послуг має відповідати умовам договору на туристичне обслуговування, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та майну туриста, встановлюється законом, якщо договором на туристичне обслуговування не передбачена більша відповідальність туроператора. Статтею 30 Закону України «Про туризм» визначено, що порушення законодавства в галузі туризму тягне за собою відповідальність згідно із законом. Порушеннями законодавства в галузі туризму є: провадження туроператорської діяльності без отримання відповідної ліцензії або недодержання ліцензійних умов; залучення до надання туристичних послуг осіб, які не відповідають встановленим законодавством відповідним кваліфікаційним вимогам; ненадання, несвоєчасне надання або надання туристові інформації, що не відповідає дійсності; порушення норм і правил у галузі туризму; незаконне використання категорії об`єкта туристичної інфраструктури; порушення умов договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг; невиконання розпоряджень уповноважених органів та осіб про усунення порушень ліцензійних умов; порушення правил щодо охорони чи використання об`єктів туристичної інфраструктури, знищення або пошкодження об`єктів відвідування; створення перешкод уповноваженій на те законом посадовій чи службовій особі у здійсненні контролю за туристичною діяльністю, у проведенні перевірки якості надаваних (наданих) туристичних послуг або додержанні ліцензійних умов, норм і правил щодо здійснення туристичної діяльності; незаконне втручання у здійснення туристичної діяльності; розголошення відомостей, що становлять конфіденційну або іншу охоронювану законом інформацію. Законами може передбачатися відповідальність і за інші порушення у сфері туристичної діяльності. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про туризм» за неналежне виконання своїх зобов`язань туроператор, турагент, інші суб`єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб`єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини. Спори майнового характеру між суб`єктами туристичної діяльності та споживачами туристичних послуг вирішуються у встановленому порядку з дотриманням вимог цього Закону. За порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та в порядку, встановленому законом, застосовують заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення суб`єктом господарювання правопорушення та ліквідацію його наслідків. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про туризм» суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов`язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Заподіяна туристу моральна (немайнова) шкода, якою порушені його законні права, відшкодовується суб`єктом туристичної діяльності в порядку, встановленому законом. Суб`єктам туристичної діяльності, яким заподіяна шкода юридичними чи фізичними особами внаслідок порушення ними законодавства в галузі туризму, збитки відшкодовуються відповідно до закону. Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Зміни до вказаного Закону, в частині включення карантину в перелік форс-мажорних обставин, внесені 17 березня 2020 року. Відповідно до вимог ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, серед яких є розірвання договору, відшкодування збитків. Статтею 653 ЦК України визначено, серед іншого, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язаннями до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору. Відповідно до ст. ст. 901, 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором. Встановлено, що з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричинений короновірусом SARS-CoV-2 на території України було запроваджено карантин, який дії по цей час (дія адаптивного карантину продовжена до 31 березня 2022 року). Окремо судом враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Отже, всі права та обов`язки, що випливають з Договору на туристичне обслуговування № К328/200212-5 про надання туристичних послуг від 12 лютого 2020 року згідно з ч. 1 ст. 1000 ЦК України виникають саме для ТОВ «АЛЬФ ТУРИСТИЧНИЙ ОПЕРАТОР», а не ТОВ «ТМ «Поїхали з нами» та ФОП [PERSON] . Згідно п.2.1.1. Турсубагент (Турагент) зобов`язується надати туристу інформацію, передбачену чинним законодавством України. У Додатку №1 до Договору зазначено про те що - наведені у Додатку №1 дані Позивачем перевірені та відповідають дійсності. З умовами проживання в обраному готелі, іншими умовами туру та умовами перебування у країні призначення, у відповідності до статей 19-1 та 20 розділу VI Закону України «Про туризм» ознайомлений та згоден. Згідно Додатку № 4, Позивач отримав всю необхідну інформацію щодо умов надання туристичних послуг та іншу обов`язкову інформацію, передбачену ЗУ «Про туризм». Тож, свої зобов`язання Турагент та Турсубагент виконали у повному обсязі. Згідно п.2.1.2. Туроператор зобов`язується забезпечити бронювання та надання туристичних послуг відповідно до заявки туриста. Згідно п. 10.5 Договору, Замовник усвідомлює визначення таких термінів як Турсубагент, Турагент, Туроператор, Туристичний продукт, Туристичні послуги, агентський та субагентський договір. Замовник усвідомлює, що за цим Договором Туристичні послуги (Турпродукт) формуються та надаються безпосередньо Туроператором. Турсубагент та Турагент здійснюють посередницьку діяльність в укладанні договору на туристичне обслуговування, а не у наданні Туристичного продукту. Грошові кошти сплачені позивачем за Договором на туристичне обслуговування були передані Туроператору ТОВ «АЛЬФ ТУРИСТИЧНИЙ ОПЕРАТОР» за вирахуванням послуги з бронювання та підбору туру та надання інформації за туром, що підтверджується платіжними дорученнями № 2012 та № 5856. Доводи позивача про те, що Турагент та Турсубагент повинен нести разом з Туроператором солідарну відповідальність, не заслуговують на увагу, оскільки TOB «TM «Поїхали з нами» та ФОП [PERSON] діяли за дорученням та від імені ТОВ «АЛЬФ ТУРИСТИЧНИЙ ОПЕРАТОР», яке з огляду на ст. 902 ЦК України та ч. 2 ст. 32 Закону України «Про туризм», залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору, не виконало своїх зобов`язань перед туристом, не надало туристичний продукт. Крім того, законом не передбачено солідарної відповідальності турагента і субагента перед туристом. Про що наведено у постанові Верховного Суду України від 26 червня 2018 року № 307/2262/15-ц. Верховний Суд України у своїй постанові від 03 липня 2013 року №6-42цс13 сформував правову позицію з приводу відповідальності у разі порушення умов договору при наданні туристичних послуг, а саме: «За змістом частин першої, другої, десятої статті 20, частини другої статті 30, частин першої та другої статті 32, частини першої статті 33 Закону України від 15 вересня 1995 року № 325/95-ВР "Про туризм" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), частини четвертої статті 10 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», статтей 610 і 611, частини п`ятої статті 653, частини першої статті 901 ЦК України майнову відповідальність несе суб`єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, порушив умови договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику (туристу) завдано збитків.». Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлені по даній справі обставини, враховуючи зазначені норми законодавства, дають підстави для висновку, що позивач виконав всі взяті на себе зобов`язання за договором №К328/200212-5 про туристичне обслуговування від 12.02.2020 року. Відповідач, який є Туроператором - виконавцем, взяті на себе обов`язки за спірним договором не виконав, строк виконання обов`язку щодо надання туристичних послуг, визначений договором, сплинув. Причини невиконання умов договору - не надання оплачених позивачем туристичних послуг, за поясненнями сторони відповідача, є введення карантину на території України, що відноситься до форс-мажорних обставин і що в свою чергу звільняє їх від відповідальності. З такими аргументами суд не погоджується, оскільки саме по собі віднесення законодавством карантину до форс-мажорних обставин, без отримання відповідного сертифікату від Торгово-промислової палати, не може бути враховане судом як підстава для звільнення відповідача від майнової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем згідно договору. Доказів про звернення відповідача до Торгово-промислової палати та отримання у останніх відповідного сертифікату до справи не було надано, як і не було повідомлено про наявність такого сертифікату. Пропозиції відповідача про перенесення туру на інший період часу позивачем не прийняті і такі умови не є обов`язком позивача згідно договору та вимог діючого законодавства, а лише пропозицією, яка може бути прийнята або не прийнята споживачем лише за бажанням останнього. Ніхто не може нав`язати споживачу вид послуги, періоди виконання послуги та інші умови. Дане свідчить про те, що відповідач, не маючи визначеного законодавством документу, що підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не виконав умови договору на туристичне обслуговування, і це дає підстави для вирішення питання щодо повернення сплачених позивачем коштів. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких підстав суд доходить висновку, що позовна заява в частині позовних вимог про відшкодування шкоди підлягає частковому задоволенню, а саме стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» на користь [PERSON] збитки у розмірі 110 836 (сто десять тисяч вісімсот тридцять шість) гривень 00 копійок. Щодо позовних вимог в частині стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», суд доходить висновків щодо відмови в задоволенні цих вимог. При цьому суд враховує те, що обставина, в результаті якої не відбувся оплачений позивачем тур, введення карантину на території України, є такою, яка не залежить ні від позивача, ні від відповідача. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Отже, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. В даному випадку Позивач не довів незаконність дій відповідачів, які спричинили моральну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідачів, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч. ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів та враховуючи те, що позивачем не надано доказів щодо завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позов про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (витрати на правничу допомогу) у сумі 1 286 (одна тисяча двісті вісімдесят шість) гривень 00 копійок стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» на користь [PERSON] . На підставі ст. ст. 22, 23, 610, 611, 653, 901, 902, 1000, 1167 ЦК України, а також Закону України «Про туризм», Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Закону України «Про захист прав споживачів», з урахуванням постанови Верховного Суду України від 26 червня 2018 року № 307/2262/15-ц, постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року №6-42цс13, та

Outcome: partial