Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

16.07.2021 року судом зареєстровано позов [PERSON] про виселення, який був уточнений і мотивований тим, що на підставі нотаріально посвідченого 21.10.1977 року договору дарування, йому на праві власності належить цілий житловий будинок [ADDRESS] . На підставі державного акту серії ЯБ № 666526, виданого 13.04.2006 року, позивачеві також на праві власності належить земельна ділянка, площею 0, 0413 га, по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд. В будинку проживає син - [PERSON] разом із [PERSON] та їх донькою [PERSON] , 2013 р.н., які не є членами сім`ї позивача. Відповідач постійно вчиняє безпідставні скандали, застосовує до позивача фізичну силу, погрожує, обзиває нецензурними словами, періодично наносить тілесні ушкодження. Це призводить до того, що позивач постійно перебуває у пригніченому стані, відчуває страх і тривогу, не почувається вдома у безпеці, не може спокійно проживати у власному будинку. Також відповідач перешкоджає вільно користуватись та розпоряджатись будинком і земельною ділянкою, в 2015 році від`єднав будинок від опалення і це робить життя позивача нестерпним. Він є людиною похилого віку, іншого житла не має і перебування у складних життєвих обставинах негативно впливає на його стан здоров`я. Крім того, відповідач жодним чином не приймає участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдає позивачеві матеріальних збитків. На неодноразові пропозиції позивача звільнити будинок разом із членами його сім`ї та переїхати в інше житло відповідач не реагує. З приводу конфліктів, протиправної поведінки відповідача і усунення перешкод в користуванні будинком [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів і до суду. 01.09.2016 року відповідач спричинив позивачу тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритої черепно-мозкової травми: забій головного мозку легкого ступеня, забійна рана лівої щоки, травматичне пошкодження лівого лицьового нерву. Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2019 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України і призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. Відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію 2016 року», [PERSON] було звільнено від відбування призначеного йому показання. Систематичне порушення відповідачем правил співжиття, застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивного результату, є підставою для виселення [PERSON] разом з членами його сім`ї з будинку. Зазначаючи правовою підставою позову ст.ст. 116, 157 ЖК України, [PERSON] просив виселити [PERSON] , [PERSON] та неповнолітню [PERSON] , 2013 р.н., з будинку [ADDRESS] , без надання іншого житла та стягнути з [PERSON] судові витрати. Судом були вчинені наступні процесуальні дії. 21.07.2021 року було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі №127/18258/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з будинку. Справа розглядається з викликом учасників справи. 08.10.2021 року судом зареєстровано заяву [PERSON] про уточнення позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Вінницької міської ради про виселення з будинку (а.с. 104-108). 09.11.2021 року витребувано зі служби у справах дітей Вінницької міської ради висновок про доцільність (недоцільність) виселення [PERSON] , 2013 р.н., з будинку за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав відповідно до викладених обставин. Суду пояснив, що він є власником цілого житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . Відповідач - його син, [PERSON] - фактична дружина сина, з якою шлюб не зареєстрований, [PERSON] , 2013 р.н. - онука. Відповідач зі своєю родиною не є членами його сім`ї, однак, без його дозволу проживають в належному йому будинку, користуються земельною ділянкою, при цьому весь час конфліктують з ним, ображають нецензурними словами, заважають вільно користуватись будинком, чим порушують його права як власника і відкрито знущається над ним. Відповідач був засуджений за спричинення йому тілесних ушкоджень, що були нанесені в ході конфлікту, що виник між ними. Він, як власник, проводив газопостачання в будинок, оплачував дозволи, схеми, роботу, однак, відповідач відключив під`єднання, при цьому погрожував йому нанесенням тілесних ушкоджень і вбивством. Через те, що відповідач перекрив для нього вхід в будинок він змушений був входити через вікно і це було дуже образливо для нього як для власника. Він категорично не бажає, щоб відповідач з сім`єю проживав у належному йому будинку і користувався земельною ділянкою, тому звернувся до суду з позовом про виселення без надання іншого житла. Просив стягнути з відповідача на його користь судовий збір 980 грн. і витрати на правничу допомогу 3000 грн. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Клепікова О.С. позов підтримала. Суду пояснила, що доказами в обґрунтування позовних вимог є вирок суду від 08.11.2019 року, який залишений без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.01.2020 року, яким [PERSON] засуджений за нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] , а також численні рішення судів про усунення перешкод [PERSON] в користуванні його будинком і якими підтверджено порушення прав позивача. Просила врахувати, що будинок має два окремих входи, сторони проживають в різних частинах, але порядок користування будинком між ними не встановлений. Відповідач [PERSON] із [PERSON] вселились без дозволу в 2012 році, згоди на реєстрацію відповідача та його дитини в будинку [PERSON] не надавав. Крім того, [PERSON] має у власності частку квартири і зареєстрована за іншою адресою. Відповідач [PERSON] разом з [PERSON] знущаються з позивача, ображають і погрожують, звільнити житло не бажають, хоча жодного права на користуватись будинком не мають. Просила захистити права власника і виселити відповідачів через неможливість спільного проживання на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Підтримав відзив на позов, що приєднаний до матеріалів справи (а.с. 48-52). Суду пояснив, що позивач є власником будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . Він живе у будинку з дитинства, зареєстрований в будинку, іншого житла не має і можливості придбати чи побудувати інше житло він також не має. Разом з ним в окремій частині будинку, що складається з прихожої і однієї кімнати проживає його сім`я - [PERSON] і донька [PERSON] , 2013 р.н. В їх частині немає газу, електрику провів від сусідів. Вони доглядають за частиною будинку, в якій проживають, роблять поточні ремонти, обробляють земельну ділянку навколо, висаджують грядки і квіти, в той час як [PERSON] свою частину будинку і ділянки завалив непотребом і сміттям. Між ним та батьком складні відносини, батько часто провокує конфлікти на побутовому ґрунті, хоча інтереси та права батька, як власника, вони не порушують, спільними приміщеннями не користуються. Онуку свою він не визнає, всіляко намагається позбавити їх житла та зробити безхатченками. [PERSON] є власницею 1/3 частки двокімнатної квартири, в якій проживає її хвора мати та сестра з сім`єю. Місця для проживання [PERSON] з дитиною там немає. Відповідач [PERSON] позов не визнала, підтримала пояснення [PERSON] і просила відмовити в задоволенні позову. Представник служби у справах дітей - Бойко М.П. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила захистити права та інтереси малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 149), підтримала висновок органу опіки і піклування про недоцільність виселення дитини. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з позивачем знайомий давно, відповідача та його сім`ю також знає, конфліктів з ними немає. Він часто приходить до позивача і йому відомо, що будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] , належить [PERSON] . В іншій частині цього будинку з окремим входом проживає син позивача з сім`єю і постійно чинить конфлікти, ображає позивача, висловлюється нецензурною лайкою, перешкоджає [PERSON] на ділянці проводити будь-які роботи. Декілька років тому він був свідком, як [PERSON] побив батька, він довго лікувався. Був період, що син не впускав його додому, [PERSON] змушений був неодноразово викликати поліцію. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем і відповідачем він знайомий давно, конфліктів ні з ким немає. Йому відомо, що відносини між сторонами погані, син живе в будинку батька і при цьому дозволяє собі ображати батька, б`є, не дає можливості спокійно жити і користуватись будинком, виганяє з дому. [PERSON] був змушений входити в будинок через вікно. Чув особисто як син з невісткою неодноразово нецензурно висловлювались до [PERSON] і сварились з ним. Вони не дають [PERSON] нормально і спокійно жити у власному будинку, при цьому самі не виселяються. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого 21.10.1977 року договору дарування [PERSON] є власником цілого будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Право власності зареєстроване 25.10.1977 року. На підставі державного акту серії ЯБ № 666526, виданого 13.04.2006 року позивачеві на праві власності належить земельна ділянка, площею 0,0413 га по [ADDRESS] для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 8). Згідно довідки квартального комітету «Київський» № 39 від 09.09.2021 року в будинку [ADDRESS] проживають [PERSON] , 1950 р.н. (власник), [PERSON] , 1971 р.н. (син), [PERSON] , 1987 р.н. (невістка), [PERSON] , 2013 р.н. (онука), а також неповнолітня донька [PERSON] від першого шлюбу (а.с. 100). З 17.06.1994 року [PERSON] , [INFO] , а з 27.09.2013 року [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 39, зворот а.с. 45, а.с. 53, а.с. 127). [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 125). В судовому засіданні встановлено і це не заперечували сторони, що будинок має два окремих входи, складається з двох окремих частин, позивач проживає в кімнатах 1-3 площею 10 кв.м. та 1-4 площею 9,6 кв.м., відповідач з сім`єю проживає в кімнаті 1-2 площею 10,4 кв.м., кухні 1-1 площею 7,1 кв.м. Договір про порядок користування між власником будинку і відповідачами не укладався. Спільним побутом вони не пов`язані, спільного господарства не ведуть, взаємних прав і обов`язків вони не мають. Протягом тривалого часу спори між сторонами з приводу користування будинком вирішувались в судовому порядку. Так, рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 17.08.2011 року у справі №2-109/2011 за позовом [PERSON] , відповідача [PERSON] позбавлено права користування та виселено з будинку [ADDRESS] . В задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с. 162-165). Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 13.10.2011 року рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 17.08.2011 року скасовано, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням (виселення) (а.с. 54-57). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.12.2011 року рішення Апеляційного суду Вінницької області від 13.10.2011 року залишено без змін (а.с. 58-59). Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.04.2012 року позов [PERSON] задоволено частково. Встановлено порядок користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] , виділивши в користування [PERSON] кімнату 1-3 площею 10 кв.м., кімнату 1-4 площею 9,6 кв.м. [PERSON] виділено кімнату 1-2 площею 10,4 кв.м. В загальному користуванні залишено приміщення 1-1 площею 7,1 кв.м., тамбур І площею 4,8 кв.м. (а.с. 172-175) Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 08.06.2012 року рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.04.2012 року скасовано. Прийнято відмову [PERSON] від позову до [PERSON] про укладення договору найму, встановлення порядку користування жилим приміщенням (а.с. 177). Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 21.09.2012 року (а.с. 9-11) позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком задоволено частково. Зобов`язано [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні належним [PERSON] будинком [ADDRESS] і зобов`язано відкрити двері з кімнати 1-3 площею 10 кв.м. до кімнати 1-4 площею 9,6 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Вказане судове рішення набуло чинності на підставі постанови Апеляційного суду Вінницької області від 24.12.2014 року (а.с. 12-13). В даному рішенні судом було встановлено, що відповідач [PERSON] , який є бувшим членом сім`ї власника, має право користуватись приміщеннями в будинку нарівні з власником і зобов`язаний виконувати свій обов`язок по утриманню будинку і благоустрою земельної ділянки (а.с. 61-62). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.11.2014 року в справі № 127/20641/14-ц усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні належним йому на праві власності будинком [ADDRESS] шляхом відкриття дверей з кімнати 1-3 площею 10 кв.м. до кімнати 1-4 площею 9,6 кв.м. (а.с. 63-64). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24.12.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.11.2014 року залишено без змін (а.с. 65-66). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.02.2016 року № 127/25814/15-ц [PERSON] усунуто перешкоди в користуванні та розпорядження належним йому на праві власності будинком [ADDRESS] шляхом відкриття дверей з кімнати 1-4 площею 9,6 кв.м. до кімнати (кухні/коридору) 1-1 площею 7-1 кв.м. та шляхом відновлення опалення в кімнатах 1-2, 1-3, 1-4, повернувши опалення в попередній стан (а.с. 77-81). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2017 року в справі № 127/17312/17 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок несплати за користування послугами газопостачання за 2014-2017 роки в сумі 5 613, 71 грн. відмовлено (а.с. 75-76). Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2019 року у справі № 127/7315/17 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі. Відповідно до вимог п. «в» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» [PERSON] було звільнено від відбування призначеного йому покарання. Стягнуто з [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 5 814,41 грн., у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн, витрат за надання правової допомоги 2 000 грн. (а.с. 17-21) Вказаним вироком [PERSON] засуджений за те, що 01.09.2016 року приблизно о 05.30 год., перебуваючи на вулиці біля буд. [ADDRESS] наніс [PERSON] тілесні ушкодження середньої тяжкості. Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15.01.2020 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2019 року у справі № 127/7315/17 в частині вирішення цивільного позову потерпілого скасовано та направлено до суду першої інстанції на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. В решті - вирок залишено без змін (а.с. 22-25). Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2020 року у справі № 127/1854/20 позов [PERSON] задоволено Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 5 814,41 грн., у відшкодування моральної шкоди 30 000 грн., витрат за надання правової допомоги 2 000 грн. (а.с. 26-29). Вказане рішення на підставі постанови Вінницького апеляційного суду від 15.10.2020 року набуло чинності. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач [PERSON] зазначив, що відповідач [PERSON] разом із членами сім`ї постійно чинить перешкоди в користуванні будинком, псує будинок, порушує правила співжиття, вчиняє безпідставні скандали, погрожує, обзиває нецензурними словами, був засуджений за нанесення тілесних ушкоджень, на вимогу позивача відмовляється добровільно звільнити будинок і через це між ними виникають конфлікти, тому на підставі ст. 116, 157 ЖК УРСР, ст.ст. 383, 391 ЦК України, просив виселити [PERSON] разом з членами сім`ї. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що: «статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), пунктах 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) зазначено, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». Відповідні висновки щодо застосування норм права також надані у постанові ВС № 157/648/20 від 04.08.2021 року. Крім того, згідно частини 1 статті 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частиною 1 статті 116 ЖК України визначено: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У спірних правовідносинах права позивача [PERSON] , як власника будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, проте виселення з житла колишнього члена сім`ї - [PERSON] (разом із особами, які постійно з ним проживають) без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що між сторонами існує тривалий конфлікт, проте належних і допустимих доказів того, що відповідач та члени його родини підлягають виселенню на підставі ст. 116, ст. 157 ч. 1 ЖК України позивач не надав. Після засудження [PERSON] вироком суду за ч. 1 ст. 122 КК України по подіям від 01.09.2016 року звернень від [PERSON] до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій [PERSON] не надходило. Разом з тим, такі звернення до правоохоронних органів з приводу перешкод у проживанні в будинку, створення конфліктних ситуацій, псування майна, інших неправомірних дій [PERSON] протягом 2012-2018 років надходили від [PERSON] і [PERSON] (а.с. 179-193). Лише 17.05.2022 року під час провадження у даній справі [PERSON] звернувся до відділу поліції із заявою на створення [PERSON] нестерпних умов для проживання, який погрожує фізичною розправою та створює перешкоди в користуванні земельною ділянкою (а.с. 155). Згідно повідомлення відділу поліції № 2 ВРУП ГУНП у Вінницькій області від 30.05.2022 року (а.с. 154), було проведено перевірку звернення [PERSON] по факту неправомірний дій сина [PERSON] , який погрожував фізичною розправою. У фактах, викладених у заяві, ознаки кримінального правопорушення відсутні, а інформація внесенню в ЄРДР не підлягає. З [PERSON] було проведено усну бесіду профілактичного характеру про неприпустимість протиправної поведінки та попереджено про адміністративну відповідальність (а.с 199). 13.06.2022 року позивач звертався до відділу ДВС щодо результатів виконання виконавчого листа у справі № 127/25814/15, на що отримав відповідь (а.с. 200-204), з якої, зокрема, вбачається, що нерухомого майна, рахунків, поточних доходів [PERSON] немає. Також судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] не вчиняють дій щодо руйнування будинку або псування, навпаки, виконують обов`язок щодо його утримання, проводять ремонтні роботи, обробляють прилеглу земельну ділянку, що також підтверджено наданими суду фотокартками. Таким чином, позивач не довів належними і допустимими доказами твердження про багаторазове порушення відповідачем [PERSON] і членами його сім`ї правил співжиття, погроз і образ, псування майна, що робить неможливим проживання [PERSON] в належному йому будинку. Саме за ініціативи позивача створювались конфлікти, які неодноразово розглядались працівниками поліції. При цьому обмежувальні приписи або протоколи про адміністративні правопорушення не складались. Свідки, які були допитані в судовому засіданні, повідомляли про наявність спорів між сторонами, проте даний факт і не заперечується самими учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Оскільки належних і допустимих доказів систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що роблять неможливими для проживання власника [PERSON] в одному будинку з [PERSON] та членами його сім`ї позивач суду не надав, підстав для застосування ст. 116 ЖК УРСР і виселення відповідачів немає. При вирішенні спору суд також враховує, що будинок [ADDRESS] є єдиним місцем для проживання відповідачів [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , іншого житла вони не мають, зареєстровані в будинку зі згоди позивача, [PERSON] протягом всього життя проживає в цьому будинку. Між сторонами склався фактичний порядок користування приміщеннями, і право [PERSON] на користування будинком підтверджено численними рішеннями судів. [PERSON] має інше зареєстроване місце проживання, проте тривалий час перебуває у фактичних шлюбних стосунках із [PERSON] , мають спільну доньку [PERSON] , 2013 р.н., будинок по [ADDRESS] є єдиним місцем проживання для неї. Будинок має два окремі входи і ізольовані приміщення для [PERSON] та сім`ї [PERSON] , приміщень для спільного користування немає. Згідно висновку органу опіки і піклування від 13.12.2021 року розглянувши 07.12.2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дітей при виконкомі ВМР питання щодо доцільності/недоцільності виселення неповнолітньої [PERSON] , захищаючи житлові права та інтереси дитини, орган опіки та піклування ВМР вважає недоцільним виселення дитини [PERSON] , [INFO] , з будинку [ADDRESS] (а.с. 136). Надаючи оцінку правам позивача і відповідачів, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності, враховуючи конкретні обставини даної справи, принцип пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами власника будинку і осіб, які в ньому постійно проживають і розумне співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, а також враховуючи, що в разі позбавлення житла відповідачі понесуть індивідуальний і надмірний тягар, або стануть безхатченками, суд дійшов висновку, що виселення [PERSON] , [PERSON] і неповнолітньої [PERSON] не буде відповідати легітимній меті, визначеній пунктом 2 статті 8 Конвенції, і не є необхідним у демократичному суспільстві. Внаслідок виселення може бути втрачене не лише право на користування житлом, а й позбавлення такого права взагалі. Виселення лише [PERSON] , яка не зареєстрована в цьому приміщенні, також буде втручанням у право особи на сімейне життя, суперечитиме принципу пропорційності, не відповідатиме нагальній необхідності і не буде співрозмірним із переслідуваною метою. Враховуючи наведені обставини і норми закону, надаючи оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed