Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

В червні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки і піклування Васильковецької сільської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до України. В позовній заяві позивач вказав, що 12.02.2011 року зареєстрували шлюб, який був розірваний 03.06.2016 на підставі рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області. Під час перебування у шлюбі, в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . У 2014 році [PERSON] залишила сім`ю, коли дитині було три роки, та виїхала за кордон в Італію на вісім місяців, не повідомивши про це [PERSON] . Після повернення в 2015 році вона проживала окремо від дитини, батько виховував і піклувався про дитину один. Після розлучення у 2016 році син продовжив проживати із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання дитини було із батьком. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд їх задовольнити на підставі обставин викладених в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином шляхом оголошення про виклик сторін, розміщеному на офіційному веб-порталі судової влади України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки і піклування Васильковецької сільської ради вважає, що позовну заяву слід задовольнити про що виклали в письмових поясненнях.Справу просять слухати в їхній відсутності. Вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Позивач [PERSON] , [INFO] , та відповідачка [PERSON] , [INFO] , 12.02.2011 року зареєстрували шлюб, який був розірваний 03.06.2016 на підставі рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області у цивільній справі №596/104/16-ц. Під час перебування у шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується записом в свідоцтві про народження серії [NUMBER] від 16.09.2011. У 2014 році [PERSON] залишила сім`ю, коли дитині було три роки, і виїхала за кордон в Італію на вісім місяців, не повідомивши про це [PERSON] . Після повернення в 2015 році вона проживала окремо від дитини. Після розлучення у 2016 році син продовжив проживати із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання дитини із батьком згодом було визначено: розпорядженням голови Гусятинської районної державної адміністрації «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] » від 28.12.2017 №673-од; рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 27.03.2018 у справі №596/142/18. Вказаним рішенням суду встановлено, що мати дитини [PERSON] не заперечувала проти проживання дитини із батьком. Також встановлено, що дитина від самого народження проживала разом із [PERSON] , мати дитини зрідка його провідувала чи іноді на кілька годин забирала до себе. З трьох річного віку дитина відвідувала садок, потім пішла в школу, весь час від дня народження батько піклувався про сина. Дитина постійно проживала із батьком за вищевказаною адресою. Батько дитини не чинив перешкод матері у спілкуванні з сином, вона періодично бачилась із дитиною. 2 квітня 2022 року, за усною домовленістю про відвідування дитини, мати дитини взяла сина на домовлений час з 10 год. 30 хв. 2 квітня 2022 року до 19 год. 00 хв. 2 квітня 2022 року, проте не повернула дитину. [PERSON] запідозрив, що матір дитини [PERSON] вивезла сина за межі країни, оскільки вона боялась мобілізації до Збройних сил України (оскільки вона є лікарем і є військовозобов`язаною). На телефонні дзвінки [PERSON] не відповідала, а за місцем її проживання в [ADDRESS] , її не було. Баба та дідо [PERSON] ( [PERSON] та [PERSON] ), які проживали разом із нею, повідомили, що вона з дитиною виїхала в Італію, до своєї матері, яка там проживає. Позивач [PERSON] тоді ж 02 квітня 2022 року по телефону звернувся до Гусятинського відділення поліції ГУНП України в Тернопільській області із заявою про незаконне вивезення дитини без згоди батька за межі України, а потім 04 квітня 2022 року звернувся до поліції з письмовою заявою. За даними поліції 2 квітня 2022 року матір з дитиною перетнула кордон України. Дозволу про вивезення дитини за кордон батько не надавав ні усного, ні письмового. Незаконним вивезенням дитини закордон [PERSON] порушила рішення суду про постійне місце проживання дитини і права батька па піклування, а також ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно якої мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. 3 дитиною немає зв`язку, оскільки телефон сина вона залишила в Україні. Батько не знає, що з дитиною, який його стан здоров`я, чи піклуються про нього, оскільки в дитини синдром емоційно-вольової нестійкості, що підтверджується довідкою сімейного лікаря. Дитина не відвідувала онлайн уроки в школі. Матір цим самим унеможливлює одержання свідоцтва про закінчення 4 класу, цим самим порушує права дитини на здобуття освіти на території України. Незаконним утриманням дитини за кордоном, відповідач [PERSON] порушує, як права позивача, так і самої дитини, адже дитина мала тісний зв`язок із своїм місцем проживання в Україні. Малолітній [PERSON] із першого класу навчався у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням інформаційних технологій та технологічних дисциплін с. Васильківці, Чортківського району, Тернопільської області. Окрім батька, з дитиною проживали її бабуся [PERSON] та [PERSON] , із яким у дитини був встановлений тісний психологічний зв`язок. За місцем свого постійного проживання у дитини були створені усі належні умови проживання, тут знаходяться його друзі та звичне коло спілкування. Позивач [PERSON] працює в ФГ «Ковалівське нове» на посаді водія, за час роботи зарекомендував себе як старанний працівник, який вчасно та добросовісно виконує завдання керівництва (підтверджується характеристикою, виданою ФГ «Ковалівське нове»). У відповідності з ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ч. 1-2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частинами 1-3 ст.157 СК України, передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У спірних правовідносинах варто застосовувати й положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980, яка була ратифікована Україною згідно Закону №3303-1У від 11.01.2006, та набрала чинності для України 01.09.2006 (далі за текстом - Конвенція). Цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Відповідно до статті 3 вказаної Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b ) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Стаття 5 Конвенції визначає для її цілей «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини. Норма ст. 2 Конвенції 1980 року зобов`язує державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини, для здійснення позивачем ефективно його прав. Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 29.08.2011, тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків. У тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого з батьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, до постійного місця проживання в іноземній державі. Враховуючи наведене, що в цій справі наявні усі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:Україна є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення місця проживання дитини;дії щодо переміщення та утримування дитини за кордоном порушують права піклування позивача [PERSON] , адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та подальшого знаходження дитини в Італії;позивач здійснював права на опіку до переміщення дитини та здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання;дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами, тобто до моменту переміщення дитини на територію Італії без згоди позивача);дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку ( [PERSON] народився [INFO] ). Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 26.11.2013 року заява № 27853/09 у справі X проти Латвії (далі - Рішення) розглядала питання, пов`язані з поверненням дитини відповідно до положень Гаазької конвенції, та встановила, що заявник зазнала непропорційного втручання в її право на повагу до свого сімейного життя, оскільки процес прийняття рішень в рамках національного законодавства не дотримався процесуальних вимог, притаманних статті 8 Конвенції, а Ризький окружний суд не здійснив ефективного розгляду тверджень заявниці за статтею 13 (Ь) Гаазької конвенції. У пунктах 93-108 Рішення наведено ряд висновків, які доводять необхідність додержання прав дитини, з`ясування судом всіх обставин, а також наслідків переміщення дитини. Враховується, що найкращі інтереси дитини не співпадають з інтересами батька або матері, за винятком і настільки, наскільки вони неминуче мають спільні різноманітні критерії оцінки, пов`язані з індивідуальною особистістю дитини, загальною та конкретною ситуацією. Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини порушує її права та інтереси і право батька чи матері на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулась зміна місця проживання дитини. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі .

Outcome: approved