Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] в особі своїх представників - адвокатів Погосяна В.Е. та Соболь О.І. звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Офісу Генерального прокурора, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди. В своєму позові позивач зазначив, що його син [PERSON] , [INFO] , проходив військову службу у складі 25-ї повітряно-десантної бригади Повітряних Сил ЗСУ. Він був направлений до зони проведення антитерористичної операції для виконання своїх службових обов`язків та загинув 14 червня 2014 внаслідок падіння літака, що, на його думку, сталося через неналежне виконання командуванням ЗСУ своїх посадових обов`язків, нехтування якими призвело до трагедії - загибелі людей у загальній кількості 49 осіб. 17 червня 2014 року Генеральною прокуратурою України було розпочато кримінальне провадження за фактом службової недбалості, що призвела до загибелі 49 військовослужбовців та знищення військової техніки і майна внаслідок аварії літака ІЛ-76 №76777, яке мало місце 14 червня 2014 року. 18 листопада 2014 року Генеральною Прокуратурою України начальнику штабу - першому заступнику керівника АТО генерал майору [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, а саме в недбалому ставленні військової службової особи до служби, що спричинило тяжкі наслідки, вчинене в бойовій обстановці. Позивач стверджує, що розслідуванням було встановлено, що 30 травня 2014 року начальник Генерального штабу ЗСУ генерал-лейтенант [PERSON]. видав розпорядження про перевезення особового складу та вантажів трьома літаками, володіючи беззаперечною інформацією про реальну загрозу збиття літаків. 01 червня 2014 року на виконання цього завдання керівник АТО [PERSON] видав відповідне розпорядження. Слідчим було також встановлено, що інформацію про наявність терористів у Луганському аеропорту, озброєних ПЗРК та їх намір збивати всі літаки було отримано 13 червня 2014 року об 11.30 год. і надалі передано заступнику керівника АТЦ (генерал-майору [PERSON] ), координатору від ЗСУ - оперативному офіцеру (капітану [PERSON].), в Штаб оперативного командування «Північ» (начальнику розвідки [PERSON]) та до ОШУ АТО. Слідством було встановлено, що постановка завдань на застосування авіації в інтересах АТО та доведення порядку їх виконання здійснювалася керівником АТО [PERSON] через оперативну групу Командування Повітряних Сил ЗСУ, яку очолював заступник керівника АТО з авіації [PERSON] . Проте, незважаючи на отриманні факти, які свідчать про значно ширше коло відповідальних службових осіб, Генеральною Прокуратурою України до відповідальності було вирішено притягнути лише одну службову особу - начальника штаба - першого заступника керівника АТО генерал-майора [PERSON] . По відношенню до інших відповідальних службових осіб не було проведено належних слідчих дій. Після події терористичного акту посадових осіб, які, на його думку, відповідальні за смерть 49 українських військовослужбовців, не лише не було відсторонено від виконання обов`язків, а було нагороджено та підвищено. 27 березня 2017 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області [PERSON] було визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, та засуджено до 7 років позбавлення волі. 11 грудня 2020 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2017 року залишений без змін. 21 травня 2021 року Верховним Судом винесено постанову, якою вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.03.2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11.12.2021 року скасовано, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину у діянні [PERSON] . Підставами для такого висновку стали: 1) незазначення у пред`явленому обвинуваченні відомостей про те, що саме порушено обвинуваченим. Взагалі не зазначено, шляхом прийняття яких управлінських рішень і надання яких відповідних розпоряджень для організації заходів забезпечення подолання протиповітряної оборони противника, він мав би реальну можливість забезпечити належну ізоляцію аеродрому м. Луганськ для прийняття літаків транспортної авіації і їх захист від ураження наземними вогневими засобами противника, та запобігти вчиненню терористичного акту. Норми ст. 68 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», Військової присяги на вірність народу України, ст. ст. 11, 16, 58 і 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1.5.7. і 7.3.1. Бойового статуту авіації, пункти 1.1.2. і 7.1.2. Засад та пунктів 2-4 Положення про штаб Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, в порушенні яких [PERSON] визнано винним, є загальними і не вказують на необхідність вчинення тих чи інших дій при зазначених в обвинуваченні обставинах; 2) судами першої та апеляційної інстанції не надано належної оцінки тому факту, що замисел реалізовувався не тільки штабом АТО, а тому висновок про наявність у діях [PERSON] , складу злочину є неправильним; 3) на думку Верховного Суду, обґрунтування вироку містить обставини об`єктивної сторони злочину, що є взаємовиключними; 4) дії [PERSON] є такими, що здійсненні в умовах виправданого ризику. Позивач вважає, що позицією Верховного Суду було спаплюжено не тільки очікування родичів жертв, але й Закон, Конституцію та усі демократичні засади суспільства у цілому. Адже відповідно до ч. 3 ст. 42 КК України ризик не визнається виправданим, якщо він завідомо створював загрозу для життя інших людей або загрозу екологічної катастрофи чи інших надзвичайних подій. Направлення військового транспортного літака з громадянами України на борту у місце, де його буде достовірно знищено разом з людьми, є нічим іншим окрім як створення реальної та неминучої загрози загибелі людей. На думку позивача, смерть 49 військовослужбовців знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з діями посадових осіб армії, зокрема [PERSON] . Позивач зазначає, що після смерті сина та пережитого горя у нього була одна надія - на справедливість. Він сподівався на гідне покарання усіх відповідальних за смерть рідної людини. Нехтуючи своїми обов`язками та принципом збереження життя, [PERSON] та інші керівники допустили нічим не виправдану загибель людей. З 2014 року по 2021 рік позивач перебував у постійній напрузі, чекав від держави покарання винних осіб. Після висновків Верховного Суду життя позивача практично зруйновано, адже він жив надією на притягнення винних до відповідальності. Вважає, що судом касаційної інстанції було встановлено факт неефективності досудового та судового розслідування, що було засновано на безвідповідальному ставленні до вчинення злочину та постраждалих осіб, зокрема позивача. На його думку, саме ці обставини призвели до спричинення моральної шкоди. Неналежне досудове розслідуванні Генеральною прокуратурою України та неналежний розгляд кримінальної справи судами першої та другої інстанції підірвали його довіру до держави, він втратив упевненість у завтрашньому дні. Пережитий шок від того, що орган досудового слідства просто «злив» справу про загибель 49 людей викликав у нього глибоку депресію, втрату інтересу до життя. Від душевних хвилювань і переживань він втратив здатність займатися будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватися з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з яким раніше почував себе зручно та впевнено. Через пережите він не може почувати себе у безпеці, а відчуття безкарності і безвідповідальності правоохоронних органів придає ще більшого дискомфорту. Неякісне розслідування органом досудового слідства, свідоме допущення посадовими особами Міністерства оборони України загибелі рідної людини спричинили йому моральну шкоду, яку він оцінює у 500000,00 грн. За цих підстав позивач просить стягнути на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000 грн. та судові витрати. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 вересня 2021 року у справі було відкрите загальне позовне провадження. Під час підготовчого провадження відповідачем - Міністерством оборони України був поданий відзив на позов, в якому воно просило відмовити в позові. Також під час підготовчого провадження відзив на позов був поданий відповідачем - Офісом Генерального прокурора, в якому останній просить в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на їх безпідставність, оскільки позивачем не доведено спричинення шкоди прокуратурою, зокрема, не проведення належного досудового розслідування. Офіс Генерального прокуроразвертає увагу, що у рішенні Верховного Суду відсутні висновки щодо неефективності досудового розслідування. Під час досудового розслідування від потерпілих та їх представників не надходило скарг на дії, рішення чи бездіяльність слідчого або прокурора. У позовній заяві не вказано, якими саме діями або бездіяльністю чи незаконними рішенням прокурорів завдано моральну шкоду. Позивач не надала належних та допустимих доказів незаконності (протиправності) дій чи бездіяльності прокуратури, спричинення моральної шкоди та причино-наслідкового зв`язку між ними, у зв`язку з чим не довела заподіяння такої шкоди. Крім того, відзив на позов був поданий відповідачем - Головним управлінням Державної казначейської служби України у місті Києві, в якому проти позову також заперечує. В свою чергу, представниками позивача були надані відповіді на відзиви відповідачів, в яких вони вважають твердження відповідачів такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства. Наполягали на тому, що саме на державу, представлену органом державної казначейської служби, покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду потерпілим від кримінального правопорушення щодо збиття літака ІЛ-76, у зв`язку з тим, що є очевидним факт порушення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право на життя, а з боку державних органів не здійснено ретельне і ефективне розслідування, здатне привести до встановлення та покарання винних, а потерпілі не мають реальної можливості для вимагання та отримання компенсації за шкоду. У зв`язку з чим наполягають на задоволенні позову [PERSON] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2021 року у справі було закрите підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. При цьому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2022 року до участі у справі було залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державну казначейську службу України. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2022 року провадження у справі за клопотанням Міністерства оборони України було зупинено до закінчення воєнного стану в Україні. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2022 року провадження у справі було поновлено за клопотанням представника позивача. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року було прийнято відмову позивача від позову до Міністерства оборони України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з наведених підстав. Представники відповідача - Офісу Генерального прокурора Чередниченко Я.В., а згодом [PERSON] позов не визнали. Відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, повідомлялися про розгляд справи. Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на наступне: Судом установлено, що позивач є батьком [PERSON] , [INFO] , який проходив військову службу у складі 25-ї повітряно-десантної бригади Збройних Сил України. 14 червня 2014 року, будучи направленим до зони проведення антитерористичної операції для виконання службових обов`язків, [PERSON] загинув внаслідок терористичного акту - збиття літака ІЛ-76. 17 червня 2014 року Генеральною прокуратурою України було розпочато кримінальне провадження № 4201400000000517 за фактом катастрофи військово-транспортного літака ІЛ-76 та загибелі 49 військовослужбовців, що мали місце 14.06.2014 поблизу аеродрому м. Луганськ. Також установлено, що за результатами досудового розслідування 18.11.2014 першому заступнику начальника Головного оперативного управління Генерального штабу Збройних Сил України генерал-майору [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, а саме в тому, що він будучи начальником штабу - першим заступником керівника АТО на території Донецької та Луганської областей, перебуваючи в бойовій обстановці, недбало поставився до виконання службових обов`язків, що призвело до незабезпечення належної ізоляції аеродрому м. Луганськ для прийняття літаків транспортної авіації і їх захисту від ураження наземними вогневими засобами противника, не припинення діяльності незаконних збройних груп (формувань) біля аеродрому м. Луганськ, що призвело до вчинення вказаного терористичного акту (за наявності реальної можливості не вжито жодних заходів для запобігання вчиненню терористичного акту), загибелі 49 військовослужбовців Збройних Сил України, повного знищення літака ІЛ-76МД та іншого військового майна, яке знаходилося на його борту, чим державі Україна завдано збитків на загальну суму 28 737 081 грн., тобто спричинило тяжкі наслідки. 27.03.2017 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області був постановлений обвинувальний вирок, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, та засуджено до покарання у вигляді 7 років позбавлення волі. Крім того, стягнуто з Міністерства оборони України на користь [PERSON] в рахунок компенсації моральної шкоди 500000 грн. (справа №185/12161/15-к). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11.12.2020 року вирок Павлоградського міськрайонного суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 21.05.2021 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2020 року було скасовано та кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Цивільні позови, заявлені у кримінальному провадженні, залишено без розгляду. Вказана постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновок судів про те, що [PERSON] мав можливість запобігти терористичному акту, в результаті якого був збитий літак ІЛ-76-МД та загинуло 49 військовослужбовців Збройних Сил України, є неправильним. Крім того, згідно з висновком Верховного Суду, дії [PERSON] відповідно до ст. 42 КК України не є кримінальним правопорушенням, оскільки вони були вчинені в умовах виправданого ризику для досягнення значної суспільно корисної мети. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач свої вимоги обґрунтував тим, що Генеральною Прокуратурою України не було проведено належних слідчих дій та не притягнуто до відповідальності всіх службових осіб, якими реалізовувався замисел, і які можуть бути винні у загибелі 49 військовослужбовців Збройних Сил України. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди позивачу з заявлених ним підстав, суд враховує, що згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України. Частиною 2 статті 1176 ЦК України визначено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з частиною 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Аналогічні положення містяться у ст. 20 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. При цьому відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Верховним Судом у постанові від 22.12.2020 року у справі №686/24223/17 зазначено, зокрема, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок між такою поведінкою та заподіяною шкодою. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, позивач, посилаючись на неналежне досудове розслідування кримінального провадження, яке полягає у бездіяльності органу досудового розслідування (прокуратури) щодо непритягнення всіх винних службових осіб до кримінальної відповідальності, не надав достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Так, суд звертає увагу, що позивач із заявами про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів не звертався, вимог щодо притягнення до відповідальності конкретних осіб не заявляв. Позивачем не надано доказів, що під час досудового розслідування ним подавалися клопотання про проведення будь-яких слідчих (процесуальних) дій і в їх проведенні було відмовлено чи проведено неналежно, що мало наслідком не притягнення винних до відповідальності. Доводи про неналежне досудове розслідування Генеральною прокуратурою кримінального провадження жодними доказами не підтвердженні. Позивачем конкретних незаконних рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора не наведено. Позивач не довів, якими саме діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями слідчого чи прокурора у кримінальному провадженні № 42014000000000517 йому завдано моральну шкоду, а також причинно-наслідковий зв?язок між ними і завданою моральною шкодою. Суд погоджується з тим, що смертю сина позивачу спричинена моральна шкода. Водночас у цій справі позивачем заявлені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, заподіяної не смертю сина, а неналежним досудовим розслідування, внаслідок якого, на його думку, не було притягнуто до відповідальності всіх винних осіб, саме на чому і наполягав у судовому засіданні представник позивача. У зв?язку з чим суд звертає увагу, що позивач на конкретних осіб, яких він вважає винними у загибелі сина, не вказує, притягнути їх до відповідальності у встановленому порядку не просив. Суд звертає увагу, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 4201400000000517 щодо інших осіб, окрім генерала-майора [PERSON] , не здійснювалося, про що було достовірно відомо позивачу з 2014 року. Доводи позивача, викладені у позовній заяві, про те, що відповідальними є також і інші особи, які брали участь у реалізації замислу, але вони не були притягнуті Генеральною прокуратурою до відповідальності, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки позивачем не доведені підстави для відшкодування моральної шкоди, зокрема, протиправна бездіяльність відповідача та причинний зв`язок між такою бездіяльністю і негативними наслідками, спричиненими позивачу. Якщо позивач вважав, що конкретні особи, причетні до реалізації замислу, вчинили правопорушення, то був вправі звернутися з відповідною заявою (повідомленням) до компетентних органів влади про проведення розслідування. Однак, оскільки позивач доказів такого звернення та здійснення на його підставі розслідування не надав, той і об`єктивних підстав стверджувати про допущену Генеральною прокуратурою протиправну бездіяльність, якою завдано шкоду позивачу, в суду немає. Посилання позивача у позовній заяві, що судом касаційної інстанції було встановлено факт неефективності досудового розслідування суд вважає необґрунтованим, оскільки постанова Верховного Суду, якою було закрито кримінальне провадження відносно генерала-майора [PERSON] , таких висновків не містить. Позиція Верховного Суду про те, що судами не було надано оцінки тому факту, що замисел реалізовувався не тільки штабом АТО, а й іншими посадовими особами, не свідчить про наявність в діях таких осіб ознак кримінального правопорушення. Суд вважає, що в даному випадку всі доводи позивача щодо неефективного досудового розслідування Генеральною прокуратурою України кримінального провадження № 4201400000000517 зводяться до незгоди з рішенням Верховного Суду. Вирішуючи позов, суд також враховує, що відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є офіс Генерального прокурора. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Відповідний висновок відповідає правовій позиці Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі № 910/23967/16. Відтак, Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві є неналежним відповідачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову до цього відповідача. Отже, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови в позові [PERSON] . При цьому суд наголошує, що позивач не позбавлений можливості звернутися з позовом до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди з інших підстав. У зв?язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed