Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 03.11.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ДТП, у якій просить стягнути з [PERSON] на її користь у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної ДТП в сумі 4208,50 грн., моральної шкоди в сумі 80000 грн., та витрати по справі, а саме за проведення судово-медичної експертизи 490,37 грн., за надання правової допомоги в суді 6000 грн. Вказує, що 09.08.2021 о 22.50 годині в м. Кривому Розі на м-н Сонячний, біля будинку 60/5, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21099» д.н.з [NUMBER] , наближаючись до нерегульованого переходу, не зменшив швидкість, не зупинився, та не дав дорогу та допустив наїзд на неповнолітнього пішохода [PERSON] , яка переходила проїзну частину на м-н Сонячний по нерегульованому пішохідному переходу. При ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження, а пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п. п. 1.5, 18.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.09.2021 на [PERSON] накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у вигляді штрафу в сумі 850 грн. в дохід держави. Після ДТП її, каретою швидкої допомоги доставлено до КП «Криворізька міська клінічна лікарня №8» КМР», де її було обстежено і госпіталізовано в травматологічне відділення з діагнозом: забій м`яких тканин голови, забійна рана лівого ліктьового суглобу множинні садна спини, поперекового відділу зліва, лівого гомілково-ступневого суглобу. В період з 10.08.2021 по 27.08.2021 вона перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №8» КМР». На лікування та обстеження в лікарні вона витратила 3808,50 грн., та після стаціонарного лікування вона продовжувала лікування у сімейного лікаря, який направляв її на консультацію до лікаря невролога, на якого вона витратила 400 грн. Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта №1381 від 16.09.202, у неї виявлені тілесні ушкодження у вигляді: саден спини, лівої поперекової області, лівого гомілковостопного суглобу, забійної рани лівого ліктьового суглобу. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я. Також, за проведення судово-медичної експертизи вона сплатила 490,37 грн. В результаті дорожньо-транспортної пригоди їй спричинено тілесні ушкодження у вигляді: саден спини, лівої поперекової області, лівого гомілковостопного суглобу, забійної рани лівого ліктьового суглобу. Болі в районах спини, попереку, гомілкостопного, ліктьового суглобів завдавали мені фізичну біль та завдавали їй моральних страждань, що вплинуло на можливість реалізації її звичок, бажань, вподобань та вимагає значних зусиль для організації її життя, втраті нормальних життєвих зв`язків, значно утруднило спілкування з друзями та родичами. Вона змушена була витрачати вільний час на лікування, звернення за юридичною допомогою, проведення експертизи. Зазначає, що її батько, [PERSON] , помер [INFO] , коли вона була неповнолітньою. З того часу вона проживає разом з мамою [PERSON] , яка працює у приватного підприємця і отримує мінімальну заробітну плату. 30.06.2021 вона закінчила «Криворізький фаховий коледж економіки та управління Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет ім. Вадима Гетьмана». Після закінчення коледжу у неї були конкретні пропозиції щодо працевлаштування, але ДТП, яка сталася з вини [PERSON] , зруйнувала всі її надії і сподівання на самостійний заробіток. Всі витрати на її лікування і відновлення після ДТП лягли на плечі її матері, а це суттєво вплинуло на їх невеликий сімейний бюджет та призвело до того, що їм не вистачало грошей навіть на харчі першої необхідності, тому просить стягнути з відповідача 80000 грн. моральної шкоди. та 4208,50\~грн.\~матеріальної шкоди. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій зазначає, що позов визнає частково, а саме всього у сумі 15000 грн., та просить розглядати справу за його відсутності. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 11-30 год. 20.12.2021, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 20.12.2021 справу знято з розгляду до 11-00 год. 08.02.2022, у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні. 08.02.2022 постановлено ухвалу суду про відкладення розгляду справи на 10-00 год. 11.03.2022, у зв`язку з неявкою відповідача, який про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. 11.03.2022 справу знято з розгляду до 11-00 год. 10.05.2022, відповідно до рішення зборів суддів від 02.03.2022 щодо роботи суду в умовах воєнного стану. Ухвалою суду від 10.05.2022 відкладено розгляд справи на 10-30 год. 23.06.2022, за клопотанням представника позивача [PERSON] про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із ненадходженням відповіді на запит адвоката до страхової компанії. Ухвалою суду від 23.06.2022 залучено Товариство з додатковою відповідальністю «Альфа-Гарант» у якості третьої особи по цивільній справі №215/7369/21, та відкладено розгляд справи на 11-30 год. 10.08.2022. 10.08.2022 справу знято з розгляду до 12-00 год. 08.09.2022, у зв`язку з зайнятістю судді в іншому провадженні. Ухвалою суду від 08.09.2022 відмовлено в прийнятті заяви [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Альфа Гарант» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, та в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі в справі в якості співвідповідача ТОВ «Альфа-Гарант» відмовлено. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.09.2021, накладено на [PERSON] адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у вигляді штрафу в сумі 850 грн. в дохід держави, за те що 09.08.2021 о 22.50 годині в м. Кривому Розі на м-н Сонячний, біля будинку 60/5, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21099» д.н.з [NUMBER] , наближаючись до нерегульованого переходу, не зменшив швидкість, не зупинився, та не дав дорогу та допустив наїзд на неповнолітнього пішохода [PERSON] , яка переходила проїзну частину на м-н Сонячний по нерегульованому пішохідному переходу. При ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження, а пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п. п. 1.5, 18.1 Правил дорожнього руху України (а.с. 4). Власником автомобіля ВАЗ 21099, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 68). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» ліміт страхової відповідальності на одну потерпілу особу складає: 260 000 грн. за шкоду заподіяну життю і здоров`ю, 130 000 грн. за шкоду заподіяну майну, та 2000 грн. розмір франшизи, що підтверджується відповідним полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/7501887 від 25.05.2021 (а.с. 68). Відповідно до\~виписки із\~медичної карти\~стаціонарного хворого дитячого травматологічного відділення №4976 КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №8» КМР», [PERSON] , [INFO] , 10.08.2021 потрапила до лікарні з діагнозом: забій м/тканин голови, забійна рана лівого ліктьового суглобу, множинні садна спини, поперекового відділу зліва, лівого гомілково-ступневого суглобу (а.с. 8). Відповідно до копій квитанцій, [PERSON] сплатила за лікування та обстеження всього в розмірі 4208,50 грн., за консультацію лікаря невролога в сумі 400 грн. (а.с. 9-14). \~ \~ \~ \~Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта №1381 від 16.09.2021, у гр. [PERSON] , [INFO] , виявлені ушкодження у вигляді: саден спини, лівої поперекової області, лівого гомілковостопного суглобу, забійної рани лівого ліктьового суглобу, які виникли від ударної дії тупого твердого предмету (предметів). За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я (а.с. 5-6). \~ \~ \~ \~Відповідно до квитанції, за висновок спеціаліста судово-медичного експерта №1381 від 16.09.2021, [PERSON] сплатила 490,37 грн. (а.с. 7). \~ \~ \~ \~Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до чч. 1-3 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що, відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18) та від 26 квітня 2022 року у справі № 184/1461/20-ц (провадження № 61-14226св21). Так, судом встановлено, що постановою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.09.2021, накладено на [PERSON] адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у вигляді штрафу в сумі 850 грн. в дохід держави та визнано його винувачтим, за те що 09.08.2021 о 22.50 годині в м. Кривому Розі на м-н Сонячний, біля будинку 60/5, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21099» д.н.з [NUMBER] , наближаючись до нерегульованого переходу, не зменшив швидкість, не зупинився, та не дав дорогу та допустив наїзд на неповнолітнього пішохода [PERSON] , яка переходила проїзну частину на м-н Сонячний по нерегульованому пішохідному переходу. При ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження, а пішохід [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Своїми діями [PERSON] порушив п. п. 1.5, 18.1 Правил дорожнього руху України (а.с. 4). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, обставини вчинення злочину та вина відповідача у його вчиненні не потребує доказування, оскільки встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили і має преюдиційне значення для спірних правовідносин. Також, судом встановлено, що власником автомобіля ВАЗ 21099, 2004 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , є батько [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» ліміт страхової відповідальності на одну потерпілу особу складає: 260 000 грн. за шкоду заподіяну життю і здоров`ю, 130 000 грн. за шкоду заподіяну майну, та 2000 грн. розмір франшизи, що підтверджується відповідним полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/7501887 від 25.05.2021. Відповідно до п. 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Отже, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 квітня 2019 року у справі № 910/14693/17. Таким чином, судом встановлено та не заперечувалась сторонами, що на момент ДТП відповідач керував автомобілем ВАЗ 21099, д.н.з. [NUMBER] , на відповідній правовій підставі, маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тому він повинен відповідати за спричинення шкоди потерпілій як заподіювач шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки. Також, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яким виступає поліс № АР/7501887 від 25.05.2021, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. При цьому, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Так, під час розгляду справи, позивач, дізнавшись, що транспортний засіб, на момент скоєння ДТП, яким керував [PERSON] був застрахований у ТДВ СК «Альфа-Гарант», у встановленому законом порядку повідомила страхову компанію про настання дорожньо-транспортної пригоди та звернулася із заявою про відшкодування шкоди. Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. У п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Разом з тим, позивач після звернення до страхової компанії із заявою про відшкодування шкоди, отримала перелік документів, які необхідно надати для отримання страхового відшкодування та відповідно до листа ТДВ СК «Альфа-Гарант» до вказаної заяви не було надано необхідних документів, які б надавали право на отримання страхового відшкодування, тому розрахунок матеріальної шкоди не проводився (а.с. 57-58). Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: 1) в повному обсязі; 2) особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV, обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV). Подібні висновки викладені у постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17. Таким чином, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування згідно із Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20). Установивши, що позивач у справі як потерпіла вчасно вчинила дії, спрямовані на одержання зі страховика компенсації за завдану шкоду та врахувавши зазначені норми закону, суд вважає, що позивачу для отримання матеріальної шкоди, завданої ДТП, а саме для отримання витрат на лікування, необхідно звернутися з належними документами до ТДВ СК «Альфа-Гарант», з урахуванням листа ТДВ СК «Альфа-Гарант» , оскільки їй не відмовлено у їх виплаті. Крім того,\~відповідач [PERSON] ,\~як винна\~у дорожньо-транспортній пригоді особа, не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним та ТДВ СК «Альфа-Гарант», в разі відмови останнім у виплаті страхового відшкодування або в разі лише часткового відшкодування шкоди. Оскільки на час вирішення справи суду не відомо розмір матеріальної шкоди, який має бути відшкодований СК «Альфа-Гарант», тому правові підстави для задоволення позову в частині відшкодування витрат на лікування в сумі 4208,50 грн. - відсутні. Що стосується відшкодування моральної шкоди, суд вважає за потрібне зазначити наступне. Як вбачається\~із матеріалів\~справи, відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого дитячого травматологічного відділення №4976 КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня №8» КМР», [PERSON] , [INFO] , 10.08.2021 потрапила до лікарні з діагнозом: забій м/тканин голови, забійна рана лівого ліктьового суглобу, множинні садна спини, поперекового відділу зліва, лівого гомілково-ступневого суглобу (а.с. 8). \~ \~ \~ \~Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта №1381 від 16.09.2021, у гр. [PERSON] , [INFO] , виявлені ушкодження у вигляді: саден спини, лівої поперекової області, лівого гомілковостопного суглобу, забійної рани лівого ліктьового суглобу, які виникли від ударної дії тупого твердого предмету (предметів). За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я (а.с. 5-6). Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктами 1, 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 визначено, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, враховуючи, що в діях [PERSON] наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, якими завдано шкоду здоров`ю позивачу, тому наявні підстав для стягнення з останнього на корить позивача моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що позивач беззаперечно зазнала моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями пов`язаними з отриманими тілесними ушкодженнями, однак заявлений розмір моральної шкоди є явно завищеним, тому, враховуючи вину відповідача, виходячи з принципу розумності і справедливості, та враховуючи думку відповідача, який позов визнав частково, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача моральну шкоду - у розмірі 15 000 грн. на користь [PERSON] , яка є достатньою для відновлення позивача після отримання лекгих тілесних ушкоджень у виді: саден спини, лівої поперекової області, лівого гомілковостопного суглобу, забійної рани лівого ліктьового суглобу. Відповідно до п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, прив`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі, на проведення експертизи. Відповідно до квитанції, за висновок спеціаліста судово-медичного експерта №1381 від 16.09.2021, [PERSON] сплатила 490,37 грн. (а.с. 7). Отже, з відповідача підлягають стягненню витрати, пов`язані із оплатою послуг спеціаліста у розмірі 490,37 грн., оскільки у разі задоволення позову, витрати пов`язані із розглядом справи покладаються на відповідача. Щодо стягнення з Відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. В обґрунтування заявленої суми на надання правничої допомоги представником позивача надано копію Договору про надання правової допомоги у цивільному процесі від 29.10.2021, укладений між позивачем та адвокатом Залюбовським В.В., розрахунок витрат на правову допомогу від 29.10.2021 на суму 6000 грн., акт виконаних робіт у справі, квитанція, відповідно до якої адвокатом одержано від [PERSON] кошти у сумі 6000 грн. за надання правової допомоги по справі. Відповідно до п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частинами 1-3 статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Приписами ст. 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як роз`яснено в п. 47 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 № 13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 № 23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 № 6-рп/2013). Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивачем документально підтверджено понесені витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн., та відповідно до вимог ч.4 ст.137, ч.ч.2,3 ст.141 ЦПК України, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, також враховуючи, що адвокатом в розрахунку зазначено витрати в сумі 1500 грн. за судове представництво, але адвокат Залюбовський В.В., який складав вказаний розрахунок, не був жодного разу присутній під час судового розгляду, а також відповідно до розміру задоволених вимог, суд вважає необхідним стягнути витрати на правову допомогу у сумі 3000,00 грн. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, та врахуванням, що позивач при зверненні до суду із позовом [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст.23, 1166, 1187, 1194, 1200 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial