Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка - Губерського Леоніда Васильовича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Київський національний університет імені Тараса Шевченка, про захист прав на звернення громадян, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 грудня 2020 року передана до провадження судді Саадулаєву А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.01.2021 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні, яке відбулось 17.08.2022 року, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва, занесеною до протоколу судового засідання, суд залучив до розгляду справи Ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка - Бугрова Володимира Анатолійовича, як правонаступника відповідача - Ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка - Губерського Леоніда Васильовича. Позовна заява обґрунтована тим, що 15.11.2019 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою, на яку жодної відповіді не отримав. Розпорядниками оригіналу даної заяви є третя особа та відповідач, як її керівник. Зазначив, що відповідач порушив право позивача на отримання відповіді про результат розгляду його заяви, строки її розгляду. У зв`язку із вищевикладеним, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1. Визнати бездіяльність відповідача протиправною щодо ненадання відповіді на заяву від 15.11.2019 року; 2. Зобов`язати відповідача надіслати на адресу позивача письмову відповідь про результат розгляду заяви від 15.11.2019 року. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Від представника третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначив, що позивачу направлялась відповідь на заяву від 15.11.2019 року, а саме 26.11.2019 року під №01/725-26, що підтверджується витягом з Журналу обліку вихідної кореспонденції за 2019 рік. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав викладених у ній. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не направила свого представника, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи 15.11.2019 року [PERSON] подав заяву на ім`я ректора Київського національного університету ім. Тараса Шевченка Губерському Л.В. до відділу діловодства та архіву Київського національного університету ім. Тараса Шевченка, що підтверджується штампом Вх.№646«3» від 15.11.2019. Як вбачається з копії Журналу обліку вихідної кореспонденції за 2019 рік [PERSON] направлено відповідь на заяву від 15.11.2019 року, а саме 26.11.2019 року під №01/725-26. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду в зв`язку з тим, що відповідач в порушення Закону України «Про звернення громадян» не надав відповідь на заяву від 15.11.2019 р. Згідно ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»). Суд вважає необхідним зазначити, що 26.11.2019 р. Київський національний університет ім. Тараса Шевченка надав [PERSON] відповідь №01/725-26, що підтверджується витягом з журналу обліку вихідної кореспонденції за 2019 рік. Крім того, слід зазначити, що у позивача було право на заявлення клопотання про витребування доказів у відповідача, яким він не скористався у відповідності до процесуального законодавства України. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, суд не вбачає.

Outcome: dismissed