Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-13 00:00:00

В жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, обґрунтовуючи його тим, 27 жовтня 2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, на підтвердження якого, відповідачем була складена розписка, та відповідно змісту якої, [PERSON] зобов`язується повернути борг в розмірі 100000,00 грн. [PERSON] в строк до 01 листопада 2020 року. Також вказує, що між ним та відповідачем існували правовідносини підприємницького характеру, відповідно до яких позивач передав [PERSON] 100000,00 грн. на придбання товару у магазині «[INFO]». Після спливу строку, позивач в усній та письмовій формі неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернення коштів у сумі 100000,00 грн., проте станом на 30.09.2021 року виконання боргового зобов`язання не відбулося. Також ним було збільшено розмір позовних вимог та заявлено вимогу до відповідача про стягнення моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27.10.2019 року у розмірі 100000,00 грн. та моральну шкоду в сумі 100000 грн.. В свою чергу 24 листопада 2021 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до [PERSON] про визнання недійсною угоди про боргове зобов`язання, де в обґрунтування зазначив, що вимоги позивача не відповідають дійсності, оскільки будь-яких коштів від [PERSON] він не отримував, а згадана розписка від 27.10.2019 року написана ним на підтвердження іншого факту, який не пов`язаний з отриманням від [PERSON] коштів. Відносини, які стали приводом до написання цієї розписки були предметом судового розгляду у цивільній справі №383/38/21, за якою між ним та відповідачем 27.10.2019 року було укладено усну попередню угоду про намір придбати приміщення магазину « [INFO] ». За попередньою усною домовленістю вартість приміщення мала складати 200000,00 грн., з яких 100000,00 грн. він повинен був сплатити відразу, інші частину мав передати упродовж 2020 року. Ці наміри оформлені ними розписками. Так, [PERSON] написав та передав йому розписку від 27.10.2019 року, якою підтвердив факт отримання від нього першої частини коштів в сумі 100000,00 грн. На підтвердження свого зобов`язання сплатити другу частину коштів він написав та передав відповідачу розписку від 27.10.2020 року на іншу частину 100000 грн., яка знаходиться у нього, та яка є предметом первісного позову. Дані розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] коштів за магазин та розписка про зобов`язання [PERSON] повернути до 01.11.2020 року боргу складені одномоментно, без розриву в часі 27.10.2019 року. Зібравши необхідну суму він звернувся до відповідача з приводу належного нотаріального оформлення угоди купівлі-продажу. Однак, останній йому повідомив про збільшення вартості приміщення магазину. Оскільки [PERSON] в порушення домовленостей односторонньо змінив істотні умови договору, він відмовився від подальшого виконання своїх зобов`язань щодо сплати другої частини боргу та поставив вимогу повернути йому сплачену ним першу частину коштів. Оскільки добровільно кошти [PERSON] відмовився повертати, він звернувся до суду з позовом про стягнення на його користь цих коштів, і Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.05.2021 року №383/38/21 його позовні вимоги задоволено повністю та визнано неправомірними підстави отримання [PERSON] від нього коштів в сумі 100000,00 грн. та ухвалено стягнути цю суму на його користь. Таким чином, правовідносини, які існували між ним та [PERSON] з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, та на підставі яких були складені розписки 27.10.2019 року, припинилися ухваленням судового рішення, тому вважає що має місце угода про боргове зобов`язання, за якою борг не виник, тому просить визнати недійсним вказане боргове зобов`язання перед [PERSON] в сумі 100000 грн. від 27.10.2019 р.. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 28.10.2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 листопада 2021 року провадження у справі відкрито та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24 грудня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву та здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Надав до суду відповідь на відзив. В якій вказує, що дана розписка не стосується купівлі-продажу приміщення магазину, фактично отриманні відповідачем кошти за розпискою від 27.10.2019 року призначались для придбання товару в магазин, що підтверджується поясненнями свідка [PERSON] .. Вказує, що розписка отримання ним від [PERSON] коштів в сумі 100000 грн. на придбання ним приміщення магазину та розписка про отримання відповідачем у борг коштів хоч і складені одномоментно, без розриву в часі, а саме 27.10.2019 року., але не пов`язані між собою і складені з різних підстав, на підтвердження угоди про купівлю приміщення магазину ним була надана розписка відповідачу, але відповідачем було складено окрему розписку про отримання від нього 100000 грн. на придбання товару в магазин з обов`язковим поверненням даних коштів до 01.11.2020 року. Цим самим відповідач намагається пов`язати між собою окремі обставини щоб уникнути обов`язку повернення отриманих коштів за розпискою (том №1, а.с.111-113). Також зустрічні позовні вимоги не визнає, оскільки розписка від 27.10.2019 року, яка є предметом спору за первісним позовом, написана [PERSON] власноручно, даний факт підтверджує сам [PERSON] у своєму зустрічному позові, дана розписка написана, щодо обставин, які існували на момент її написання, тобто в період існування грошового боргу перед ним. Факт отримання [PERSON] коштів у сумі 100 000 грн. підтверджується письмовими поясненнями свідка [PERSON] . Вважає, що дана розписка є належним та допустимим доказом, що підтверджує отримання відповідачем за первісним позовом грошових коштів. Вказує, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача, без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (том №1, а.с.151-160). Представник позивача - адвокат Сьора О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, в зустрічних позовних вимогах просила відмовити в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та в подальшому просила всі подальші засідання проводити без участі позивача та представника позивача (том №2, а.с.29). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення первісного позову та просив суд задовольнити зустрічні позовні вимоги з підстав зазначених у них. Також до суду надав відзив, в якому просив суд відмовити в задоволені позовних вимог, обґрунтовуючи його тим, що будь-яких коштів від нього він не отримував, а згадана розписка від 27.10.2019 року написана ним на підтвердження іншого факту, який не пов`язаний з отриманням від [PERSON] коштів. Відносини, які стали приводом до написання цієї розписки були предметом судового розгляду у цивільній справі №383/38/21. У позові позивач стверджує, що між ним та [PERSON] існували правовідносини підприємницького характеру, але таке твердження позивача є хибним, оскільки спірна розписка написана громадянином [PERSON] громадянину [PERSON] , а не суб`єктами господарювання - підприємцями та/або уповноваженими від юридичних осіб. Таким чином, його зобов`язання повернути борг [PERSON] за розпискою від 27.10.2019 року виникло на підставі нікчемної угоди купівлі - продажу внаслідок обману з боку [PERSON] за обставин, які встановлені в рішенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.05.2021 року у справі №383/38/21, а не договору позики, як зазначає позивач. В самій розписці наявне лише його зобов`язання повернути кошти, однак це не підтверджує наявності правовідносин позики. На підстав викладеного, вважає, що доводи сторони позивача щодо наявності в нього боргу перед [PERSON] є надуманими та заявленими без будь-яких правових підстав, у зв`язку з чим позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (том №1, а.с.64-68). Представник відповідача - адвокат Замша Д.Д. в судовому засіданні просив відмовити в задоволені первісних позовних вимог з підстав необґрунтованості та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом, зі змісту оригіналу розписки від 27.10.2019 року, встановлено, що [PERSON] зобов`язується повернути борг в розмірі 100000,00 грн. до 01.11.2020 року [PERSON] , дана розписка підписана як самим [PERSON] так і [PERSON] (том №2, а.с.2). 30 вересня 2021 року [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено лист з вимогою повернення боргу в сумі 100000,00 грн., які той отримав на закупку товару в магазин «[INFO]» (том №1, а.с.8-9). 12 жовтня 2021 року [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено відповідь, де він зазначив, що не отримував таких коштів від [PERSON] , в тому числі і в позику (том №1, а.с.77-78). Також 27.10.2019 року [PERSON] складено розписку, за якою він отримав від [PERSON] 100000,00 грн. за магазин першу частину (том №1, а.с.255). Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.05.2021 року у справі №383/38/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів позовні вимоги задоволено повністю та стягнено із [PERSON] на користь [PERSON] 100 000 грн. безпідставно набутих коштів за розпискою від 27 жовтня 2019 року (том №1, а.с.53-58). Відповідно Форми ОК-5 від 04.03.2021 року Пенсійного фонду України встановлено, що [PERSON] з вересня 2018 року по лютий 2021 року здійснював діяльність як фізична особа-підприємець, дана інформація також підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том №1, а.с.79,81-82). З видаткових накладних (том №1, а.с.83) вбачається, що [PERSON] здійснював підприємницьку діяльність в магазині « [INFO] », а саме роздрібну торгівлю продуктами харчування. Згідно довідки ст. ДОП сектору превенції відділення поліції №3 (м.Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області про результати перевірки заяви громадянки [PERSON] по факту неправомірних дій [PERSON] встановлено, що 24.10.2019 року [PERSON] мав намір придбати господарське приміщення, яке розташоване по [ADDRESS] , в якому знаходиться магазин « [INFO] », у [PERSON] .. Про дані обставини [PERSON] мав усну бесіду з господарем вказаного приміщення, під час якої [PERSON] не була присутня. На цій підставі в даному випадку відсутні ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення, а вбачаються цивільно-правові відносини (том №1, а.с.85). Судом також встановлено, що 16.11.2021 р. [PERSON] звернувся з заявою до відділення поліції №3 (м.Бобринець) Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області з заявою про те, що 27.10.2019 року [PERSON] незаконно, шляхом обману заволодів належними заявнику грошовими коштами в сумі 100000,00 грн., чим завдав майнової шкоди останньому завданої на вищевказану суму, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16.11.2021 року (том №1, а.с.89). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно змісту ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядок встановлені договором. Верховний Суд у своїй постанові від 10.11.2021 року у справі №757/38773/17-ц вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц та від 27.10.2021 року у справі №523/1712/18. Позивачем [PERSON] на підтвердження укладення договору позики від 27.10.2019 року надано письмову розписку. Згідно цього документу позивач вважає, що [PERSON] взяв у нього в позику 100000 грн. з кінцевим терміном повернення до 01.11.2020 року. Але з цим твердженням позивача суд не погоджується. Досліджуючи зміст боргової розписки чи договору позики суд має виявляти справжню правову природу укладеного договору, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також не завжди сам текст розписки свідчить про факт отримання грошей. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц та від 27.10.2021 року у справі №523/1712/18. Також, потрібно ретельно досліджувати текст самої розписки, оскільки не завжди сам текст розписки свідчить про факт отримання грошей. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі №632/2209/16. Як вбачається із тексту розписки [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] борг в сумі 100000 грн., при цьому в тексті розписки не зафіксовано факту отримання цих грошей [PERSON] в позику, тобто з тексту розписки не вбачається моменту передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Вказаний текст розписки можна тлумачити й іншим чином, що цей борг мін виникнути при здійснені [PERSON] підприємницької діяльності в магазині « [INFO] », до цього висновку схиляють і встановлені вище факти, в тому числі і у рішенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 20.05.2021 р., що дає підставу суду встановити, що вказана розписка видана відповідачем не за наслідками отримання грошей у позику, а під впливом інших обставин. Таким чином, суд дійшов висновку, що розписка, надана відповідачем позивачу про нібито наявну певну суму боргу не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являється до договорів позики, а саме, розписка не містить всі істотні умови договору, основна істотна умова це отримання коштів на умовах повернення. Оскільки моменту передання грошей судом не встановлено, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки між сторонами за ним не настають. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] про стягнення із [PERSON] заборгованості за договором позики від 27.10.2019 року в сумі 100000 грн. задоволенню не підлягають. Також суд критично ставиться до показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відхиляє ці докази, оскільки відповідно до змісту вимог ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником або були одержані. Щодо моральної шкоди в сумі 100000 грн., то в цій частині позовні вимоги також є необґрунтованими належними та допустимими доказами, та враховуючи, що вони пов`язані із первісними вимогами, тому відмовляючи в їх задоволенні, суд з тих самих підстав відмовляє і у позові в частині стягнення з відповідача на користь позивача вказаної моральної шкоди. На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення заборгованості та моральної шкоди за договором позики необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають у повному обсязі. Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивачем було заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди, яка не оплачена судовим збором. Оскільки вона визначена у грошовому вимірі в розмірі 100000 грн., тому є вимогою майнового характеру, а отже, судовий збір підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру (В/КЦС від 28 листопада 2018 року у справі №761/11472/15-ц). Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Отже, з урахуванням положення, п.п.1 п.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1,0 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої законом на 1 січня календарного року. З огляду на зазначене, та враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, з позивача на користь держави додатково підлягає стягненню судовий збір в сумі 1000 грн., що становить один відсоток ціни позову за заявлену вимогу майнового характеру, та який ним не був сплачений у відповідності до вказаних вище вимог закону при збільшенні позовних вимог. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання недійсною угоди про боргове зобов`язання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положення ст.205 ЦК України передбачають, що сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За змістом ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до змісту ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом зі змісту оригіналу розписки від 27.10.2019 року, встановлено, що [PERSON] зобов`язується повернути борг в розмірі 100000,00 грн. до 01.11.2020 року [PERSON] , дана розписка підписана як самим [PERSON] так і [PERSON] , при цьому судом також встановлено, що між сторонами відсутні правовідносини з договору позики, але відсутність існування інших правовідносин зобов`язального характеру між сторонами не встановлено. Також, відповідач [PERSON] в судовому засіданні фактично визнав та не спростував факт власноручного написання та підписання ним даної розписки, лише заперечував факт отримання коштів за нею в сумі 100000грн. і суд дав оцінку цим обставинам справи, дійшовши висновку про неукладеність між сторонами саме договору позики. При цьому будь-яких підстав для визнання правочину від 27.10.2019 року недійсним в судовому засіданні не встановлено, оскільки відповідачем не надано до суду будь яких належних та допустимих доказів на обґрунтування даних обставин. Також суд звертає увагу, що відповідач у своїх зустрічних вимогах заперечував факт укладення договору позики, але взагалі не конкретизував, який саме правочин, він вважає недійсним, пославшись лише на існування якогось боргового зобов`язання та врахувавши зміст зустрічного позову та пояснення відповідача суд дійшов висновку про оспорення відповідачем саме договору позики. Суд також критично ставиться до показань свідків відповідача [PERSON] , та [PERSON] , показання яких не мають правового значення у даній справі. Оскільки судом встановлено, що між сторонами не було укладено договору позики від 27.10.2019 року на суму 100000 грн., тому відсутні правові підстави для визнання такого правочину недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволені зустрічної позовної заяви в повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: approved