Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] . Свої вимоги заявниця мотивує тим, що з 26.10.2007 року вона та заінтересована особа проживають у зареєстрованому шлюбі за адресою: [ADDRESS] . Під час спільного проживання [PERSON] почав підіймати на неї руку, висловлювався нецензурною лайкою, завдав їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона декілька разів викликала поліцію та фіксувала вказані обставини. Він неодноразово силою забирав у неї ключі від квартири, погрожував розправою та тим, що не пустить до квартири. Внаслідок постійних сварок та побиття вона звернулась до Дніпровського районного суду м.Києва з позовом про розірвання шлюбу, а також була змушена піти з їхньої спільної квартири та знімати житло за адресою: [ADDRESS] . За результатами її заяви до поліції [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Дніпровського районного суду м.Києва у справі № 755/5127/22 від 22.07.2022 року за ч.1 ст.173 КУпАП. Як зазначає заявниця, [PERSON] стало відомо про її звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, проте, він не залишає її в спокої, весь час переслідує, ходить за нею на роботу, постійно пише смс-повідомлення з погрозами. 10.09.2022 року [PERSON] спричинив їй легкі тілесні ушкодження, 13.09.2022 року прийшов до неї на роботу та почав чинити неправомірні дії морального характеру, нецензурно висловлювався та погрожував їй фізичною розправою в присутності клієнтів, в зв`язку з чим на [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.173-2 КУпАП. 14.09.2022 року вона знову звернулась до Деснянського УП ГУНП у м.Києві з заявою на [PERSON] про переслідування та погрози у фізичній розправі. Посилаючись на викладені обставини, заявник вважає, що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства, а тому просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 6 місяців та визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити йому перебувати в її місці проживання та роботи, а також заборонити наближатись на відстань ближче ніж на 5- метрів до будинку [ADDRESS] , де вона мешкає, а також до місця її роботи: [ADDRESS] та інших місць частого її відвідування. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.09.2022 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Заявниця [PERSON] у судовому засіданні просила вимоги заяви задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти вимог заявника заперечували, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. При цьому вказали, що конфліктна ситуація була ініційована заявником, яка наполягає на розлученні та наполягає на тому, щоб він повністю залишив їй спільну квартиру. Заінтересована особа стверджує, що жодних насильницьких дій відносно заявника він не вчиняв, а постанова у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності у справі № 755/5127/22 оскаржується в апеляційному порядку. Крім того, за наслідками інциденту у вказаній справі відносно заявниці також було складено протокол за ч.1 ст.173 КУпАП. Заінтересована особа зауважив, що заявницею не надано доказів направлення ним смс-повідомлень з погрозами, а щодо подій 10.09.2022 року ним надавались пояснення працівника поліції, після яких матеріали в ЄРДР не вносились у зв`язку з відсутністю в його діях ознак складу злочину. Щодо подій 13.09.2022 року заінтересована особа пояснив, що чергова сварка була спровокована заявницею, коли він намагався обговорити можливі варіанти для порозуміння та збереження сім`ї. Натомість, заявниця вчинила сварку, висловлюючись при цьому нецензурною лайкою. За наслідками інциденту було викликано працівників поліції, які склали протоколи про адміністративні правопорушення відносно нього та заявниці. Заперечуючи проти заяви, [PERSON] зазначив і про те, що психологічний тиск, який чиниться заявником, та виражається у поданні одночасно трьох однакових заяв відносно нього щодо застосування обмежувального припису, що є свідченням свідомого зловживання правом на звернення до суду. З метою правового вирішення зазначеного питання ним було подано до поліції заяви про вимагання грошових коштів. Посилаючись на викладені обставини, заінтересована особа вважає, що у матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких можна стверджувати, що конфлікт, який стався, був різновидом гендерно-обумовленого насильства, а не окремим від нього видом насильства, а тому просить відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі. Вислухавши пояснення заявника, заінтересованих осіб, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2007 року. При розгляді справи встановлено, що між заявником та заінтересованою особою існують конфлікти, що неодноразово ставало приводом для звернення до поліції. Обгрунтовуючи свою заяву, [PERSON] вказує про те, що між нею та [PERSON] постійно виникають сварки, конфлікти, останній погрожує їй, застосовує фізичну силу, погрожує фізичною розправою, переслідує, що може призвести до тяжких наслідків, що змусило її звернутися до суду з даною заявою. Вирішуючи по суті вимоги заявника, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. 2, 7 ч. 2 ст. 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону, оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі, що розглядається, встановлено, що між сторонами виникають конфлікти. Необхідність видачі обмежувального припису заявниця аргументувала вчиненням щодо неї психологічного та фізичного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявницею надано копію постанови суду, пояснення та довідку про звернення до правоохоронних органів, а також висновок експертного дослідження. Разом з цим, наведені заявницею обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї зі сторони [PERSON] , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису. Сам факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів свідчить про наявність конфлікту між заявницею та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Таким чином, [PERSON] в порушення ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у випадку невидачі щодо [PERSON] обмежувального припису, а тому законних підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису у суду немає. Суд бере до уваги те, що сторони на даний час проживають окремо. Аналізуючи надані суду докази, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи та в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти заподіяння домашнього насильства щодо заявниці, а мають місце неприязні стосунки, які тривають певний час. Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку що доводи заявниці про існування загрози вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо неї чи продовження такого насильства в майбутньому, не знайшли своє підтвердження, а тому суд не вбачає ризиків настання фізичного, психологічного, економічного чи іншого виду насильства в майбутньому стосовно заявниці і вважає заяву не обґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник була звільнена при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed