Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

03.07.2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали. Просив суд\~ухвалити рішення,\~яким визнати\~за ним\~право власності\~на спадкове\~майно,\~а саме\~на 1/3\~частку земельної\~ділянки,\~кадастровий номер:\~2624010100:07:001:0453, площею 0,1000 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в [ADDRESS] , загальною вартістю 180000 грн. 00 коп. Також просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва окремої житлової споруди, площею 87,7 кв.м., розміщеної за вищевказаною адресою, а саме: 1) лісоматеріали на будівництво, на суму 3578 грн. 00 коп., 2) вікна та двері, на суму 232 грн. 00 коп., 3) пісок, масою 0,5 тонни, на суму 49 грн. 00 коп. 4) відсів, на суму 21 грн. 10 коп., 5) щебінь, масою 3,7 тонни, на суму 73 грн. 50 коп., 6) будівельні матеріали на криницю, на суму 1539 грн. 00 коп., 7) шпаклівку та цемент, на суму 264 грн. 00 коп., 8) штукатурний гіпс, на суму 42 грн. 80 коп., 9) грунтівку та клей, на суму 90 грн. 00 коп., 10) електрокоробку, розетки, вимикач, на суму 42 грн. 00 коп. 11) кутники металічні, на суму 300 грн. 84 коп. 12) трубу, на суму 303 грн. 00 коп., та трубу каналізаційну, на суму 48 грн. 38 коп., 13) полосу з електродротами, на суму 78 грн. 22 коп., 14) змішувач до ванни, на суму 455 грн. 00 коп. 15) вагонку, плитку, клей, на суму 153 грн. 00 коп., 16) вагонку, профнастил, на суму 405 грн. 00 коп., 17) цемент, шпаклівку, на суму 357 грн. 00 коп., 18) трубу, профнастил, на суму 636 грн. 00 коп., 19) шифер, на суму 673 грн. 00 коп., 20) цемент, на суму 733 грн. 50 коп., 21) електроди, цвяхи, шифер, на суму 55 грн. 64 коп., 22) цеглу одинарну, на суму 4200 грн. 00 коп., загальною вартістю, як зазначено в позовній заяві, 14863 грн. 20 коп. Крім того, просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 848 грн. 63 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн., а всього 6848 грн. 63 коп. 23.07.2020 року відповідач [PERSON] звернулася в суд із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на 2/3 частки вищевказаної земельної ділянки. Згідно ухвали суду від 03.08.2020 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку та будівельні матеріали. Ухвалою суду від 12.08.2020 року по даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, залучено Надвірнянську міську раду Івано-Франківської області. В судовому засіданні позивач-відповідач та його представник свої позовні вимоги підтримали та просили задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Зустрічний позов [PERSON] визнали та не заперечували щодо визнання за нею права власності на спадкове майно, а саме на 2/3 частки земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] . Відповідач-позивач і її представник в судовому засіданні поданий зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили його задоволити з підстав, викладених у ньому. Позов [PERSON] визнали частково, зокрема не заперечили щодо визнання з ним права власності на 1/3 частку спірної земельної ділянки, однак заперечили щодо визнання за [PERSON] права власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва окремої житлової споруди, площею 87,7 кв.м., розміщеної за вищевказаною адресою та просили суд відмовити останньому в даній частині, з підстав наведених у відзиві на первісний позов [PERSON] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області - Міськевич Р.Я. в ході судового розгляду не заперечував щодо задоволення як позову [PERSON] так і позову [PERSON] . В подальшому представник третьої особи - [PERSON] в судове засідання не прибула, натомість подала до суду письмову заяву, в якій також зазначила, що Надвірнянська міська рада не заперечує проти задоволення первісних та зустрічних позовних вимог [PERSON] і [PERSON] . Справу просить слухати за відсутності представника Надвірнянської міської ради. Вислухавши сторін по справі та їх представників, представника третьої особи, показання свідка, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України, і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12\~ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а ч.2 цієї статті визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України вбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В той же час ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 13.11.2018 року у справі №348/1611/17, за позовом [PERSON] до [PERSON] , тобто позивача-відповідача по даній справі, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, про встановлення факту родинних відносин та про визнання права власності на частку у спадковому майні і зустрічним позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на частку у спадковому майні, суд прийшов до наступного висновку: «… Встановити факт, що [PERSON] , яка померла [INFO] , була матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , та складається з житлового будинку загальною площею 72,8 кв.м, житловою площею 32,1 кв. м., що зазначений в плані літерою "А"; сараю площею 12.9 кв. м. за літерою "Б"; сараю площею 15,7 кв. м. за літерою "Б1"; літньої кухні площею 19.4 кв. м за літерою "В"; вбиральні площею 1.0 кв. м. за літерою "Д"; воріт за №1,огорожі за №2, криниці за №3, загальною інвентаризаційною вартістю - 125606,00 гривень з врахуванням проценту зносу. Визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , та складається з житлового будинку загальною площею 72,8 кв.м, житловою площею 32,1 кв. м., загальною площею 75,3 кв. м., що зазначений в плані літерою "А"; сараю площею 12.9 кв. м. за літерою "Б"; сараю площею 15,7 кв. м. за літерою "Б1"; літньої кухні площею 19.4 кв. м за літерою "В"; вбиральні площею 1.0 кв. м. за літерою "Д"; воріт за №1,огорожі за №2, криниці за №3, загальною інвентаризаційною вартістю - 125606,00 гривень з врахуванням проценту зносу. В задоволенні решти позовних вимог відмовити». Копія даного рішення, яке набрало законної сили міститься в матеріалах справи. Як вбачається\~із первісного\~та зустрічного\~позовів,\~в подальшому\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~яка є\~дружиною померлого\~ [PERSON] \~стало відомо,\~що спадкодавцю\~ [PERSON] \~на момент\~відкриття спадщини\~крім житлового\~будинку належала\~також земельна\~ділянки,\~кадастровий номер:\~2624010100:07:001:0453, площею 0,1000 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в [ADDRESS] , загальною вартістю 180000 грн. 00 коп. Оскільки позивач-відповідач [PERSON] після смерті матері [PERSON] успадкував та зареєстрував за собою право власності на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , а відповідач-позивач [PERSON] 2/3 частки даного домоволодіння після смерті чоловіка [PERSON] , на даний час вони претендують на відповідні частки зазначеної вище земельної ділянки. З даного приводу суд констатує наступне: Підпунктом 3.14 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5, визначено, що спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ч.ч.1-3 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Разом з цим, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Дане правило стосується також випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Аналогічна правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 року за № 6-2цс15. Відповідно до ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). В статті 116 ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання прав. Згідно ст.15\~ЦК України,\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом перевірено, що позивач-відповідач [PERSON] після смерті матері [PERSON] успадкував та зареєстрував за собою право власності на 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , а тому на даний час він претендує на аналогічну частку земельної ділянки, на якій розміщене вказане домоволодіння. Також судом з`ясовано, що [INFO] чоловік відповідача-позивача [PERSON] - [PERSON] помер і оскільки заповіту за свого життя він не залишив тому після його смерті відкрилася спадщина за законом. У встановлений шестимісячний термін [PERSON] як спадкоємець\~першої черги\~звернулася до\~державного нотаріуса\~із заявою\~про прийняття\~спадщини за\~законом і\~в подальшому\~01.06.2020\~року їй\~було видано\~свідоцтво про\~право на\~спадщину за законом за №202, на 2/3 частки житлового будинку, який розміщений в [ADDRESS] , що належали спадкодавцю [PERSON] на підставі рішення Надвірнянського районного суду від 13.11.2018 року. Таким чином, на даний час [PERSON] являється власником 2/3 частин зазначеного домоволодіння. Оскільки [PERSON] був спадкоємцем 2/3 частин спадщини після смерті матері [PERSON] , відповідно він мав право на 2/3 частини зазначеної вище земельної ділянки, однак у зв`язку зі смертю у встановленому законом порядку її не оформив за собою, що унеможливлює оформлення права власності на дану частину земельної ділянки його дружиною [PERSON] . У відповідності до ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Як перевірено судом, на вказану спадщину крім позивача-відповідача [PERSON] та відповідача-позивача [PERSON] більше ніхто не претендує. Разом з тим, позивач-відповідач [PERSON] не заперечує щодо визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частки спірної земельної ділянки, а остання в свою чергу не заперечує щодо часткового задоволення первісного позову [PERSON] і визнання за ним права власності на 1/3 частку вказаної земельної ділянки. Таким чином, є всі правові підстави для визнання за позивачем-відповідачем [PERSON] , права власності\~на спадкове\~майно,\~а саме\~на 1/3\~частку земельної\~ділянки,\~кадастровий номер:\~2624010100:07:001:0453, площею 0,1000 га., з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в [ADDRESS] , загальною вартістю 180000 грн. 00 коп., а також для визнання за відповідачем-позивачем [PERSON] , права власності на спадкове майно, тобто на 2/3 частки вказаної земельної ділянки. Що стосується вимог первісного позову [PERSON] про визнання за ним права власності на будівельні матеріали, використані під час будівництва окремої житлової споруди, площею 87,7 кв.м., розміщеної за вищевказаною адресою, загальною вартістю, як зазначено в позовній заяві, 14863 грн. 20 коп., судом встановлено наступне: Від свого народження і по даний час позивач-відповідач [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] . За час його проживання в даному домоволодінні, ним за власні кошти було розпочато будівництво гаражу та окремого від житлового будинку - приміщення. Оскільки вказане будівництво на даний час не завершене та не здане в експлуатацію, воно не входило в предмет спадщини після смерті [PERSON] . Із показань допитаного в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вбачається, що його батько [PERSON] особисто будував спірні споруди, а саме літню кухню та стайню, а він допомогав останньому. Пояснив, що йому достовірно відомо, що батько купував шифер та цемент в с.Ямниця, Тисменицького району. Також він допомогав останньому копати криницю на території вказаного господарства, бетонні кільця для якої теж було придбано його батьком. Крім того свідок ствердив, що [PERSON] дійсно проживав і проживає в [ADDRESS] . Зазначив, що після смерті бабусі, на території будинковолодіння вже нічого не будувалось. Як з`ясовано в судовому засіданні, на вказане самовільне будівництво (прибудову) позивачем було придбано ряд будівельних матеріалів, зокрема 1) лісоматеріали на будівництво, на суму 3578 грн. 00 коп., 2) вікна та двері, на суму 232 грн. 00 коп., 3) пісок, масою 0,5 тонни, на суму 49 грн. 00 коп. 4) відсів, на суму 21 грн. 10 коп., 5) щебінь, масою 3,7 тонни, на суму 73 грн. 50 коп., 6) будівельні матеріали на криницю, на суму 1539 грн. 00 коп., 7) шпаклівку та цемент, на суму 264 грн. 00 коп., 8) штукатурний гіпс, на суму 42 грн. 80 коп., 9) грунтівку та клей, на суму 90 грн. 00 коп., 10) електрокоробку, розетки, вимикач, на суму 42 грн. 00 коп. 11) кутники металічні, на суму 300 грн. 84 коп. 12) трубу, на суму 303 грн. 00 коп., та трубу каналізаційну, на суму 48 грн. 38 коп., 13) полосу з електродротами, на суму 78 грн. 22 коп., 14) змішувач до ванни, на суму 455 грн. 00 коп. 15) вагонку, плитку, клей, на суму 153 грн. 00 коп., 16) вагонку, профнастил, на суму 405 грн. 00 коп., 17) цемент, шпаклівку, на суму 357 грн. 00 коп., 18) трубу, профнастил, на суму 636 грн. 00 коп., 19) шифер, на суму 673 грн. 00 коп., 20) цемент, на суму 733 грн. 50 коп., 21) електроди, цвяхи, шифер, на суму 55 грн. 64 коп., 22) цеглу одинарну, на суму 4200 грн. 00 коп., загальною вартістю, як зазначено в позовній заяві, 14863 грн. 20 коп. Дані придбання та відповідні витрати на них, підтверджуються долученими до матеріалів справи платіжними документами. Разом з тим, як перевірено судом, загальна вартість понесених позивачем-відповідачем [PERSON] витрат становить не 14863 грн. 20 коп., як зазначено в позовній заяві, а 14329 грн. 98 коп. Суд зазначає, що в ході розгляду справи №348/1611/17, судом було встановлено, що «… літня кухня під літерою «Ж», гараж під літерою «З», сарай під літерою «И», що знаходяться за адресою [ADDRESS] , самовільно побудовані. Факт того, що літня кухня під літерою «Ж», гараж під літерою «З», сарай під літерою «И» є самочинним будівництвом, тобто побудовані без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, є встановленим, про що зазначає і сам відповідач-позивач [PERSON] ». Тому, згідно ч.3 ст.376 ЦК України, суд у своєму рішенні від 13.11.2018 року, яке набрало законної сили, прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом на літню кухню під літерою «Ж», гараж під літерою «З», сарай під літерою «И», що знаходяться в [ADDRESS] , слід відмовити. Вказане рішення 26.12.2018 року набрало законної сили. Суд зазначає, що згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведене, суд констатує наступне. Відповідно до ч.ч.1, 3\~ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. У відповідності до абз.1 ч.3 ст.331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Таким чином, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням ч.3 ст.331 ЦК України, за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику, тобто особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво. Як вбачається із мотивувальної частини постанови Великої Палати ВС від 28.11.2018 року у справі 369/13415/17, «… якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібне виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки цих умов не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК України). Пунктом 3 Постанови Пленуму ВССУ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами\~ст.376\~ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» визначено, що право власності у порядку, передбаченому ч.3\~ст.376 ЦК України, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створенно у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Згідно п.6 вказаної Постанови Пленуму ВССУ, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинного збудованого майна визначаються судом відповідно до положень\~ст.1218\~ЦК України та з урахуванням роз`ясненнь, наданих у п.7\~постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7\~«Про судову практику у справах про спадкування». Дана позиція зазначена також в постанові ВС від 25.03.2020 року у справі №715/1347/14-ц. Крім того, суд звертає увагу, що переглядаючи рішення суду першої інстанції в касаційному порядку, щодо розгляду справи про визнання права власності на будівельні матеріали, ВС в своїй постанові від 11.11.20 року за №352/90/16-ц зазначив, що новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу. Враховуючи наведене, в частині визнання права власності на будівельні матеріали ВС залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року за №6-2710цс15., від 07 вересня 2016 року у справі №6-47цс16, Постанові ВС від 02.06.21 року у справі №500/3918/15. Крім того, змістом ч.2 ст.328 ЦК України, визначена презумпція правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття, що відображено в п.91 постанови Великої Палати ВС від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18. Згідно п.п.5, 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). На переконання суду в ході судового розгляду достовірно встановлено та не спростовані в судовому засіданні стороною відповідача-позивача, що будівельні матеріали, використані під час будівництва окремої житлової споруди, площею 87,7 кв.м., розміщеної за адресою: [ADDRESS] , було придбано саме позивачем-відповідачем [PERSON] . Суд констатує, що згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Зі змісту ст.81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного\~ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що за встановлених обставин позовні вимоги позивача-відповідача [PERSON] в цій частині також підлягають до задоволення. Що стосується розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.3\~ст.133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2\~ст.137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно наданих стороною позивача-відповідача розрахунку судових витрат від 20.07.2022 року та квитанції до прибуткового кассового ордера №01 від 20.07.2022 року, витрати позивача-відповідача [PERSON] на правничу допомогу склали 6000 грн. 00 коп. Також, при зверненні до суду позивачем-відповідачем [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 848 грн. 70 коп., тобто виходячи із визначеної ним ціни позову 84863 грн. 20 коп. В позовній заяві останній просив суд стягнути з відповідача-позивача на його користь 848 грн. 63 коп. сплаченого судового збору та 6000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, а всього 6848 грн. 63 коп. Однак, як перевірено судом, вартість майна, на яке претендує позивач-відповідач [PERSON] становить 74329 грн. 98 коп., що складає суму вартості 1/3 частки земельної ділянки 60000 грн. та вищенаведених будівельних матеріалів - загальною вартістю 14329 грн. 98 коп. Оскільки [PERSON] звернувся до суду із позовом 03.07.2020 року, то виходячи із вартості майна, на яке він претендує та мінімальної ставки судового збору станом на 01.01.2020 року, позивачу-відповідачу необхідно було сплатити на користь держави - 840 грн. 80 коп. судового збору, який і підлягає стягненню в його користь із відповідача-позивача. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 840 грн. 80 коп. сплаченого судового збору та 6000 грн. витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, а всього 6840 грн. 80 коп. В решті вимог позову [PERSON] в частині стягнення судових витрат слід відмовити. Крім того суд зазначає, що відповідачем-позивачем [PERSON] при зверненні до суду із зустрічним позовом було сплачено судовий збір в мінімальному розмірі - 840 грн. 80 коп. Разом з тим, виходячи із\~вартості майна,\~на яке\~вона претендує,\~а саме\~2/3\~часток земельної\~ділянки,\~відповідачу-позивачу\~необхідно було\~сплатити на\~користь держави\~1%\~ціни позову,\~тобто -\~1200 грн. 00 коп. судового збору. Таким чином, виходячи із встановленої судом вартості майна, на яке претендує відповідач-позивач, із [PERSON] на користь держави під час ухвалення рішення слід достягнути 359 грн. 20 коп. судового збору. Враховуючи вищенаведене, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання\~права власності\~на земельну\~ділянку та\~будівельні матеріали\~підлягає до\~часткового задоволення, оскільки в частині стягнення судових витрат в повному обсязі [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку підлягає до повного задоволення. На підставі ст.ст.15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 376, 392, 1222, 1258, 1261, 1268, 1276 ЦК України, ст.ст.81, 116, 120, 125, 152 ЗК України,

Outcome: approved