Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами було укладено шлюб 21.02.2014, який зареєстрований Виконавчим комітетом Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, актовий запис № 9. Від шлюбу в сторін народилась донька, [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги щодо розірвання шлюбу мотивує тим, що шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечать інтересам позивачки. Крім того, [PERSON] вказує, що погіршення відносин з відповідачем мали негативний вплив на доньку, яка була свідком суперечок між сторонами. Останні чотири роки відповідач перебуває за кордоном, дитиною зовсім не займається та не забезпечує її матеріально. Позивачка просить визначити місце проживання доньки разом з нею та стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 6 000, 00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 22.02.2022 прийнято до розгляду, відкрито загальне провадження по справі та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради. 14 березня 2022 року від представниці відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказала, що її довіритель не заперечує проти розірвання шлюбу. Просить закрити провадження у справі в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки спір щодо цього питання у сторін фактично відсутній. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів зазначає, [PERSON] є безробітнім, а витрати на дитину в розмірі 6 000 грн. нічим не підтверджені позивачкою. Просить стягувати аліменти на дитину в розмірі 1 309 грн., як і передбачено Законом України "Про державний бюджет України на 2022 рік". 21 липня 2022 року на адресу суду надійшов висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради від 21.07.2022 № 08-2927, у якому вказано, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначати місце проживання дитини з матір`ю. Ухвалою суду від 09.08.2022 у задоволенні клопотання представника відповідача про надання строку на примирення відмовлено, підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 20.10.2022 позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили задоволити їх. Крім того, позивачка зазначила, що відповідач чинив їй перешкоди та не одразу надав згоду на реєстрацію місця проживання їхньої дитини разом з нею. Представниця відповідача у судовому засіданні 20.10.2022 позовні вимоги визнала частково, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Також вказала про відсутність спору в частині визначення місця проваживання дитини. Представниця служби у справах дітей в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування та просила суд прийняти законне рішення в інтересах дитини. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши думку сторін у справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , зареєстрованого Виконавчим комітетом Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області 21.02.2014, актовий запис № 9, сторони уклали шлюб 21.02.2014. Згідно з частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивачка має бажання розлучитися та відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд прийшов до переконання про доцільність розірвання шлюбу, що не позбавляє сторін права повторно зареєструвати шлюб після усунення обставин, що були підставою для його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно з абзацом 2 частини 3 статті 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, суд зазначає. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд з цим за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачкою не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. Подібні висновки закріплено у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 13.05.2020 у справі №686/20582/19-ц (провадження №61-1807св20), від 09.09.2020 у справі №750/1658/20 (провадження №61-9658св20). Позивачка в обґрунтування позову в судовому засіданні вказувала, що відповідачем не одразу було надано згоду на реєстрацію місця проживання їхньої дитини разом з нею. Суд звертає увагу, що та обставина, що відповідач не заперечує щодо проживання доньки з матір`ю є фактично визнанням позову в цій частині, проте не свідчить про відсутність спору. Право позивачки на визначення місця проживання дитини з нею шляхом звернення з позовом передбачено законом і хоча відповідач не заперечував проти такого визначення місця проживання їх спільної дитини на час вирішення справи в суді, проте існування невизначеності у правах і обов`язках сторін щодо місця проживання дитини безпосередньо впливає саме на інтереси дитини. Визначення місця проживання дитини з матір`ю в установленому законом порядку є правом позивача на звернення до суду за захистом свого права та права дитини, а тому закриття провадження у справі порушує право позивача на звернення до суду за захистом права, тому клопотання відповідача задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , видане 06 грудня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 3255. Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13.11.2020 №49680, за відомостями Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв"язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов"язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов"язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов"язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов"язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров"я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов"язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч.1 ст.141 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до положень ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір"ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім"єю, крім випадків, коли сім"я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв"язків із сім"єю, крім випадків, коли сім"я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об"єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , суд враховуючи вік малолітньої дитини, яка не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, відомості про те, що на цей час дитина проживає разом з матір"ю, добросовісне виконання матір"ю батьківських обов"язків, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір"ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, дійшов висновку про обґрунтованість позову та необхідність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір"ю, [PERSON] . При цьому, визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір"ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов"язків, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останнього з матір"ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні. Визначаючи місце проживання дитини разом з матір`ю суд виходить з якнайкращих інтересів дитини, врахувавши установлені обставини справи. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів, судом встановлено таке. Відповідно до вимог статті 182 СК України, обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також вказаною статтею визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з п. п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що для дітей віком від 6 до 18 років з 1 липня 2022 року прожитковий мінімум становить 2 744, 00 грн. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності та те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини є обґрунтованими. Позивачка заявила вимогу про стягнення з відповідача на її користь, на утримання дитини аліментів в розмірі 6000, 00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття Проте позивачкою жодними належними та допустимими доказами не доведено та не обґрунтовано суму аліментів у такому розмірі. Також не доведеними є припущення позивача про задовільний матеріальний стан відповідача. Однак, це не свідчить про не можливість відповідачем сплачувати аліменти на утримання дитини. Необхідно зазначити, що батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд виходить з того, що відповідач має працездатний вік, задовільний стан здоров`я та інших аліментних зобов`язань не має. А тому, з врахуванням наведених вище правових норм, заперечень відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500, 00 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 11.01.2022 і до досягнення дитиною повноліття, що буде достатнім для забезпечення дитині належних умов для фізичного, духовного та культурного розвитку, а також відповідатиме чинному законодавству, не порушуючи також інтересів і становища, як відповідача так і позивача. При цьому доводи позивачки, викладені у позовній заяві, в обґрунтування вимоги про стягнення аліментів щодо витрачання значних коштів, зокрема, на відвідування гуртків, лікування та оздоровлення, не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст. 185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду. Додаткові витрати на дитину не є предметом спору у цій справі. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання їх дитини, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі наведеного, з відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення витрати по сплаті судового збору в сумі 1984, 80 грн. Також, з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

Outcome: partial