Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом, у якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №7327 від 21.09.2021 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною та скасування арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках та повернення безпідставно стягнених грошових коштів в розмірі 1000 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що 21.09.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна вчинила виконавчий напис №7327 про звернення стягнення із [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість, яка виникла за Кредитним договором №500830503 від 15.05.2020 року, укладений із АТ «Альфа-Банк» в сумі 42 767, 08 грн, та на підставі якого 10.11.2021 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Петрусь І.Б. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №67455057, постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про арешт коштів боржника. Вказує, що про вчинення виконавчого напису їй стало відомо після отримання копії постанови від 10.11.2021 року про відкриття приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Петрусь І.Б. виконавчого провадження. Позивач не погоджується із винесеним виконавчим написом від 21.09.2021 №7327, і вважає, що такий вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. із порушенням законодавства, у зв`язку з чим є всі підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Позивач наголошує, що відповідачем не дотримано умов, за яких нотаріус може вчинити виконавчий напис, а саме: подані стягувачем документи мають підтверджувати (доводити) безспірність заборгованості боржника; не перевірено безспірності заявленої відповідачем суми заборгованості, оскільки однією з умов вчинення виконавчого напису є засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику, проте позивач як боржник не отримував такої вимоги. Враховуючи наведене, просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.01.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідач відзиву на позов не подав. Треті особи не скористалися своїм правом на подання пояснень на позовну заяву та відзив на позовну заяву. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України та ч.5 ст.279 ЦПК України\~суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту\~ст.ст.\~76-80\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено,\~що цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~передбачених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~ст.89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 15.05.2020 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту № 500830503 відповідно до якого позивач отримала кредит у розмірі 53 912,68 грн., строком на 36 (тридцять шість) місяців /а.с. 6,19,20/. 21.09.2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №7327, яким за Кредитним договором №500830503 від 15.05.2020 року, укладеним з Акціонерним товариством «Альфа-Банк» звернуто стягнення з [PERSON] , [INFO] , заборгованості у розмірі 42 767, 08 грн., що складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 4797, 41 грн., простроченої заборгованості за комісією та процентами у розмірі 802, 24 грн., сторокової заборгованості за сумою кредиту у розмірі 36 823, 45грн., строкової заборгованості за комісією та процентами у розмірі 343, 98 грн. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 21.05.2021 року по 04.08.2021 року. Загальна сума що підлягає стягненню 42 767, 08 грн. /а.с. 5/. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Петрусь І.Б. від 10.11.2021 року на підставі оспорюваного виконавчого напису відкрито виконавче провадження ВП № 67455057 /а.с.17/, постанову про стягнення з боржника основної винагороди /а.с. 14/, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження /а.с. 12/, постанову про арешт коштів боржника /а.с. 10/. Відповідно до статті 18\~ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 1 статті 39\~Закону України\~«Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87\~Закону України\~«Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Стаття 88 цього Закону, визначає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів. Згідно з підпунктами 1.1., 1.2. пункту 1, підпунктами 3.1., 3.5. пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, встановлено, що для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто, законодавець зобов`язує вчинити певні дій та надати підтвердження їх здійснення нотаріусу, з чого він може пересвідчитись, що є безспірність заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, визнано незаконною та нечинною\~постанову Кабінету міністрів України від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями». Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23; резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24 листопада 2017 року № 92. Постановою Великої Палати Верховного Суду № 11-174ас18 від 20.06.2018 року у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року відмовлено. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Відтак,\~вчинення виконавчого\~напису на\~кредитному договорі,\~який нотаріально\~не посвідчений,\~є порушенням\~вимог ст.\~87\~Закону України\~«Про нотаріат»,\~Постанови КМУ\~№ 1172\~від 29.06.1999,\~а тому\~такий виконавчий\~напис виконанню\~не підлягає. Оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 21.09.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Договір №500830503 від 15.05.2020 року, укладений між АТ «Дельта -Банк» та [PERSON] не був нотаріально посвідчений, а тому поданий стягувачем для вчинення виконавчого напису договір не відповідав вимогам Переліку. Зазначена позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17 та постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 172/1652/18. Слід зазначити, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно із Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Проте, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50, 87, 88\~Закону України\~«Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не потрібно обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88\~Закону України\~«Про нотаріат» у такому спорі необхідно перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права у аналогічних правовідносинах, дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 березня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 137/1666/16-ц (касаційне провадження № 14-84цс19). З пояснень позивача, викладених у позові, та які не спростовані відповідачем також встановлено, що позивач не отримувала від нотаріуса письмової вимоги про усунення порушення, також нотаріус не повідомила про те, що до неї звернулися із заявою про вчинення виконавчого напису, а тому не мала можливості подати свої заперечення стосовно розміру заборгованості, оскільки така є завищена, оскільки позивач сплачувала заборгованість, що підтверджується наданими копіями квитанцій. Таким чином, матеріалами справи підтверджуються доводи позивача, що виконавчий напис було вчинено щодо стягнення заборгованості, яку не можна вважати безспірною. На підставі викладеного та враховуючи те, що оспорюваний виконавчий напис нотаріусом вчинено з порушенням діючого законодавства, суд дійшов висновку, що дана позовна вимога підставна та підлягає задоволенню. Щодо інших вимог позивача слід зазначити наступне. Вимога позивача про зняття арешту з її коштів, що містяться на відкритих рахунках та повернути їй безпіставно стягнені з неї кошти в розмірі 1000 грн за виконавчим написом №7327 від 21.09.2021 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М.. Так з матеріалів справи вбачається, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Петрусем І.Б. від 10.11.2021 року у виконавчому провадженні № 67455057 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику [PERSON] (а.с.10). Згідно з п. 3 ч. 1 ст.\~3\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону для забезпечення реального виконання рішення застосовується арешт майна (коштів) боржника. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. При цьому ч. 3 ст. 59 даного Закону визначено, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Частиною 4 даною статті Закону визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, при цьому згідно з ч. 5 такої у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Водночас, як наголошує Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому Верховний Суд вказує, що це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі є неналежним відповідачем. Установлення умови відсутності у відповідача обов`язку відповідати за таким позовом є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. До аналогічних висновків приходить також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, вказуючи, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч. 1\~ст. 33 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. А відтак визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк» як відповідача з позовною вимогою про зняття арешту з її коштів, накладеного постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Петрусь І.Б. від 10.11.2021 року. Водночас, з аналізу наведених вище норм Закону України\~«Про виконавче\~провадження» вбачається, що відповідачем у спорах про зняття арешту з майна боржника є відповідний виконавець (орган виконавчої служби), що накладав такий арешт, яким у даному випадку є приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Петрусь І.Б. При цьому позивач у цій справі при зверненні до суду з позовом не зазначила такого як учасника справи та клопотань про залучення до його участі у справі як співвідповідача не заявляла. З наведеного вбачається, що вимогу про скасування арешту майна позивачем пред`явлено до неналежного відповідача, а тому така вимога до задоволення не підлягає. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.\~10\~ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст.\~141\~ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908 грн. розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 454 грн. (50 % від 908 грн.) судового збору.

Outcome: partial