Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 15 травня 2007 року він є власником будинку [ADDRESS] . На цей час окрім нього в зазначеному будинку зареєстрований відповідач у справі, який не проживає в зазначеному будинку з 2016 року, тобто вже понад п`ять років. У свою чергу відповідач ніякої участі в утриманні вказаного будинку не приймає, ніяким чином не обслуговує, не сплачує комунальні послуги, особистих речей його в будинку не має. Реєстрація відповідача в будинку створює йому перешкоди в користуванні житловою площею, він не може повністю скористуватися субсидією по оплаті комунальних послуг, чим вказані обставини перешкоджають йому в повній мірі здійснювати свої права до його житла. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . 02 грудня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2022 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін вищевказаної справи у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. 05 вересня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позовну заяву задовольнити на підставі наявних в матеріалах справи доказів та не заперечував щодо прийняття судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 128, ч. 4 ст. 130 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, лише представник відповідача Демченко В.І. надавала суду заяву про відкладення розгляду справи (а. с. 76) у зв`язку з чим, судом неодноразово відкладався розгляд справи на іншу дату, однак заперечень проти позову суду не представили, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. Представник третьої особи надав заяву в якій просив провести розгляд справи за відсутності їх представника та прийняти рішення згідно із матеріалами справи відповідно до чинного законодавства України. Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. 29 червня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. Вислухавши думку позивача, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, враховуючи покази свідків [PERSON] , [PERSON] , виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Жуковою Ю.Ю. за № 662/2006, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1222, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстрованого у КП «Міжміське бюро технічної інвентаризації» під реєстраційним номером № 18712090, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 12-16). Факт реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відомостями з домової книги вказаного будинку та відповіддю відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 03 грудня 2021 року (а. с. 17-20, 70). Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2016 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актами обстеження від 13 листопада 2020 року, 18 листопада 2020 року, 17 грудня 2020 року, 17 січня 2021 року, 08 лютого 2021 року, 23 березня 2021 року, 07 квітня 2021 року, 23 травня 2021 року, 22 червня 2021 року, 06 липня 2021 року, 15 серпня 2021 року та 23 вересня 2021 року про його не проживання за місцем реєстрації, складеними головою квартального комітету № 18 Новокодацького району [PERSON] за участю сусідів будинку [ADDRESS] (а. с. 21-32). Також у судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили обставини викладені у позовній заяві та пояснили, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , не проживає вже тривалий час. Статтею 47\~Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частинами 1,\~2\~статті 319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.12.2020 року по справі № 209/2642/18. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані по справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначив, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір у сумі 908 грн. з відповідача не підлягає стягненню.

Outcome: approved