Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

01.07.2020 року (згідно штампу на поштовому конверті) [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної Вікторії Іванівни, третя особа: Кредитна спілка «Істок» про визнання неправомірним та скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень. Ухвалою суду від 08.07.2020 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25.09.2020 року за заявою позивача витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної Вікторії Іванівни, належним чином завірені копії нотаріальної справи, а саме документи, які підтверджують відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження щодо внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме, щодо квартири, за номером РПВН 23664201, розташованою за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом Договору іпотеки ВКІ № 035995 від 20 червня 2008 року. Ухвалою суду від 26.09.2022 року витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Черняховського, 6) належним чином завірену копію реєстраційної справи № 1220093051101. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він був власником квартири [ADDRESS] , яка є предметом договору іпотеки від 20 червня 2008 року, укладеного між [PERSON] та Кредитною спілкою «Істок» у якості забезпечення виконання умов кредитного договору № KDK-1264 від 19 червня 2008 року. 07.04.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за Кредитною спілкою «Істок». Позивач вважає вказану реєстрацію неправомірною, такою, що не відповідає діючому законодавству. Крім того, на момент внесення реєстрації права власності за кредитною спілкою у квартирі проживали неповнолітні діти. На підставі викладеного, просив визнати неправомірним та скасувати запис про право власності на майно, право власності на суб`єктів (суб`єкта) цього права форма власності: приватна, розмір частки 1/1 за номером 23664201 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 19886890, вчиненого 07.04.2017 року на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, (з відкриттям розділу), індексний номер: 34693956 від 10.04.2017 року. Представник позивача надав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ланіна В.І. в судове засідання не з`явилася, але надала відзив, в якому посилається на те, що реєстрація права власності була проведена з дотримання норм закону та просить у задоволенні позову відмовити. Представник Кредитної спілки «Істок» в судове засідання не з`явився, надавши відзив, в якому посилається на безпідставність позовних вимог та просить у задоволенні позову відмовити. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19 червня 2008 року між КС «ІСТОК» та [PERSON] був укладений кредитний договір за №KDK-1264 про надання кредиту в сумі 180000 грн., зі сплатою 19% річних за користування кредитом, строком до 20 червня 2012 року. З метою забезпечення виконання кредитного договору, 20 червня 2008 року між кредитною спілкою та позичальником був укладений іпотечний договір, реєстровий номер 4167, згідно з яким відповідач надав в іпотеку належне йому на праві приватної власності майно ізольовану квартиру [ADDRESS] . До державного реєстру іпотек внесено реєстраційний запис щодо обтяження цієї квартири, розмір основного зобов`язання складає 180000 грн. 19 вересня 2008 року між сторонами був укладений додатковий договір до кредитного договору за №KDK-1264, відповідно до якого змінився розмір основного зобов`язання на суму 390000 грн., та розмір відсоткової ставки на 18% річних. 19.09.2008 року нотаріусом Одеського міського нотаріального округу було посвідчено договір про внесення змін до іпотечного договору від 20.06.2008 р. - змінено п. 2., згідно з яким іпотекою забезпечується виконання кредитного договору за №KDK-1264 від 19.06.2008 року та додаткового договору до нього від 19.09.2008 року. До державного реєстру іпотек внесено реєстраційний запис щодо обтяження іпотечної квартири, у якому розмір основного зобов`язання складає 390000 грн. 10 березня 2009 року між КС «ІСТОК» та [PERSON] був укладений додатковий договір №2 до кредитного договору за №KDK-1264 від 19.06.2008 року, згідно з яким сторони домовились внести зміни наступного змісту: «Кредитор на положеннях та умовах цього договору надає позичальнику грошові кошти в сумі 570000 грн., зі сплатою 21,5% річних, на строк користування кредитом до 20.06.2012 року, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити відсотки та платежі за кредитом у встановлений даним договором строк і виконати свої обов`язки за цим договором у повному обсязі». 10.03.2009 року нотаріусом Одеського міського нотаріального округу посвідчено договір про внесення змін до іпотечного договору від 20.06.2008 р. знов змінено п.2 іпотекою забезпечується виконання зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором за №KDK-1264 від 19.06.2008 року та додаткових договорів до нього від 19.09.2008 р. і від 10.03.2009 р. До державного реєстру іпотек внесено реєстраційний запис щодо обтяження вищезазначеної квартири, у якому розмір основного зобов`язання складає 570000 грн. Вказані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2013 року (справа № 1512/2-1274/11). Крім того, вказаним рішенням позовні вимоги Кредитної спілки «Істок» про стягнення заборгованості за кредитним договором за №KDK-1264 від 19.06.2008 року були задоволені частково, та стягнуто з [PERSON] , на користь КС «ІСТОК», заборгованість за кредитним договором за №KDK-1264 від 19.06.2008 року в загальній сумі 938502 грн. 41 коп., у тому числі: заборгованість за кредитом 489871 грн. 90 коп.; заборгованість за відсотками 423789 грн. 07 коп.; індекс інфляції 24841 грн. 44 коп., а також судові витрати у загальній сумі 9443 грн. 50 коп. У задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до Кредитної спілки «Істок» про розірвання кредитного договору за №KDK-1264 від 19.06.2008 року та додаткових договорів до нього від 19.09.2008 р., від 10.03.2009 р., про розірвання іпотечного договору від 20.06.2008 р. (реєстровий номер 4167) і договорів про внесення змін до цього іпотечного договору від 19.09.2008 р. (реєстровий номер 6172), 10.03.2009 р. (реєстровий номер 689), та про звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, було відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 16.03.2017 року було видано свідоцтво [NUMBER] , яким посвідчено, Приватним нотаріусом Одеського МНО Брандіс А.Б. те, що 06 лютого 2017 року заяву Кредитної спілки «Істок» передано [PERSON] . 07.04.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. було зареєстровано право власності на [ADDRESS] за Кредитною спілкою «Істок». Позивач правовою підставою неправомірності рішення приватного нотаріуса вказує, що приватним нотаріусом не додержані вимоги Закону України «Про іпотеку» і умови договору іпотеки, з чим суд не погоджується. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003р. № 898-IV (Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 Закону № 898-IV). За приписами ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25.12.2008р. № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Приписами статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналогійний висновок щодо підставності реєстрації права власності за іпотекодержателем на підставі іпотечного договору висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2019р. по справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19). Позивач вказує про неподання кредитною спілкою нотаріусу належних та достатніх документів для реєстрації права власності, але вказані посилання не знайшли свого підтвердження при розгляді справи. Суд дійшов висновку про те, що на момент прийняття приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. заяви про державну реєстрацію права власності уповноваженим представником Кредитної спілки «Істок» були надані всі необхідні документи,що були передбачені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також, позивач посилається на те, що в квартирі мешкають та зареєстровані діти, але суд не приймає доводи позивача про те, що підставою скасування оспорюваного запису є факт проживання і реєстрації у квартирі неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним. За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що: дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків; сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Відповідно до ч. 2 та 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (чинні на момент укладення договору іпотеки) діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Разом із тим, судом встановлено, що діти позивача - [PERSON] 2006 року народження та [PERSON] 2009 року народження були зареєстровані у квартирі з 2014 році, тобто після укладення договору іпотеки. Отже, при укладенні договору іпотеки не потрібна була згода органу опіки та піклування. Реєструючи дітей в іпотечному житлі у 2014 році, позивач був обізнаний про те, що квартира є предметом іпотеки і у разі порушення зобов`язань за кредитним договором, на квартиру може бути звернуте стягнення. Обставини реєстрації дітей в іпотечному житлі у 2014 році підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2018 року (справа № 522/12968/17). Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Зазначена позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018р. по справі № 761/4494/13-ц, від 27.06.2018р.по справі №367/2506/15-ц. Крім того, щодо залучення нотаріуса відповідачем по справі, суд зазначає, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно особою, за якою зареєстровано речове право на це майно. Спір у позивача виник саме з Кредитною спілкою «Істок» щодо права власності на квартиру стосовно реєстрації за кредитною спілкою такого права. Проте позивач не висунув позовних вимог до кредитної спілки. Позовну вимогу про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути висунуто до приватного нотаріуса, який прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.07.2021р. у справі №69/14294/17. Разом із тим, розглядаючи вимоги позивача по суті, суд дійшов висновку, що навіть у разі залучення відповідачем Кредитної спілки «Істок», позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на законі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позову, судові витрати з відповідача не стягуються. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повних та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed