Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», в якому просить: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 01 листопада 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І., зареєстрований за № 4037 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 08/12/2006/840-К 612 від 01 грудня 2006 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням порядку вчинення виконавчих написів. Будь-яких договорів, зокрема кредитного (який був би нотаріально посвідчений) та на підставі яких могли виникнути грошові зобов`язання перед відповідачем не укладав. Окрім того виконавчий напис вчинено без надання нотаріусу доказів безспірності заборгованості та з пропуском строків позовної давності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Химич О.М. перебував виконавчий напис, вчинений 01.11.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким С.І. за № 4037 щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості в розмірі 1399960,17 грн. Постановою приватного виконавця Химич О.М. від 16 листопада 2021 року відкрито виконавче провадження № 67527363 з виконання виконавчого напису № 4037 виданого 01 листопада 2021 року. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд зазначає таке. Відповідно до частини першоїстатті 1 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425-XII(в редакції чинній станом на 08 серпня 2020 року, далі - Закон № 3425-XII) нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цимЗаконом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Відповідно до пункту 19 частини першоїстатті 34 Закону № 3425-XIIнотаріуси вчиняють виконавчі написи. Частиною 1статті 88 Закону України "Про нотаріат"встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Тобто, виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості. Порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженийнаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172(далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені вЗаконі України «Про нотаріат`та Порядку вчинення нотаріальних дій. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей15,16,18 ЦК України, статей50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Для правильного застосування положень статей87,88 Закону України «Про нотаріат`у такому спорі слід перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2019 року №320/7932/16-ц. Щодо переліку документів, які є підставою для вчинення виконавчого напису суд зазначає таке. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат`встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік таких документів наведено упостанові Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, якою затверджено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік). Враховуючи ухвалення Київським апеляційним адміністративним судом постанови від 22 лютого 2017 року № 826/20084/14, залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року № К/800/6492/17 та № К/800/7651/17, до даних правовідносин має бути застосовано Перелік у редакції, чинній станом на 29 листопада 2001 року. Пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29 листопада 2001 року передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Зі змісту оскаржуваного у цій справі виконавчого напису слідує, що підставою для винесення оскаржуваного виконавчого напису є: кредитний договір, укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», договір купівлі-продажу прав вимог, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» від 21 липня 2020 року. Судом встановлено, що кредитний договір № 08/12/2006/840-К 612 від 01 грудня 2006 року, укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» не був нотаріально посвідчений. Відтак, оскаржуваний виконавчий напис вчинено з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Зі змісту виконавчого напису слідує, що стягнення за ним проводиться за період з 25 грудня 2019 року по 08 жовтня 2021 року у сумі 22408,78 грн, яка складається з: суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1399360,17 грн., яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту 627677,58 грн., простроченої заборгованості за відсотками 772282,59 грн. За приписами частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначає позивач із сумою заборгованості перед ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» він не погоджується. Відповідачем не наведено будь-яких доводів та не надано доказів на підтвердження існування за період з 25 грудня 2019 року по 08 жовтня 2021 року заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у сумі 1399960,17 грн. Відтак сума заборгованості [PERSON] за період з 25 грудня 2021 року по 08 жовтня 2021 року у сумі 1399960 грн. 17 коп. не є безспірною, тому не може бути стягнута на підставі виконавчого напису нотаріуса. Крім того, виконавчий напис приватного нотаріуса оспорюється, зокрема, у тому числі і з мотивів його вчинення з порушенням строку, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та підпунктами 3.1, 3.3 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Тобто інший строк давності для вчинення виконавчого напису нотаріуса повинен бути прямо передбачений саме законом, і не може бути змінений домовленістю сторін. Разом з тим відповідно достатті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в контексті застосування положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» безпосередньо пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України. Фактично законом визначено, що строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 справа №916/3006/17). Згідно п. 3.4 гл. 16 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу, тобто з дня, коли стягувач (кредитор) дізнався або повинен був дізнатися про те, що його право на належне виконання зобов`язання боржником порушено. Строк, пропущений стягувачем навіть з поважних причин, не може бути поновлений нотаріусом. Пропуск стягувачем строку давності не позбавляє його права на звернення до суду з відповідним позовом. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки відповідно до умов договору погашення кредиту, процентів та інших платежів повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів обчислюється з моменту невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань у певне число місяця, що слідує за наступним днем. Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що виконавчий напис вчинено з порушення строку позовної давності, оскільки період стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 грудня 2006 року у виконавчому написі зазначено з 25.12.2019 по 08.10.2021 року, в той час як згідно п.14 договору банк надає кредит позичальнику строком на 240 місяців та кінцевий термін повернення кредиту 30.11.2026 року. Матеріали ж справи зокрема не містять доказів того, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (день коли стягувач (кредитор) дізнався або повинен був дізнатися про те, що його право на належне виконання зобов`язання боржником порушено). Таким чином встановити, коли у відповідача виникло право вимоги до позивача неможливо, а враховуючи, що термін повернення кредиту закінчується у 2026 році, то суд приходить до висновку, що виконавчий напис вчинено без пропуску строку позовної давності. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованими, тому їх слід задовольнити. З огляду на те, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 454 грн. (за подання заяви про забезпечення позову) та 908 грн. з відповідача на користь держави, оскільки позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору. Пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно допункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи слідує, що позивач [PERSON] уклав договір про надання професійної правової (правничої) допомоги з адвокатом Грицишиним К.М. від 31.08.2020 року та з адвокатом Боровською К.А. від 07 грудня 2021 року. На підставі цього договору видано ордер від 10 січня 2022 року на представлення інтересів позивача у Центральному районному суді. Відповідно до квитанції від 10.01.2021 року № 01-01 за послуги адвоката Грицишина К.М. сплачено 3500 грн. 00 коп. Відповідно до квитанції від 17 грудня 2021 року № б/н за послуги адвоката Боровської К.А. сплачено 4500 грн. 00 коп. З матеріалів справи слідує, що адвокатом Грицишиним К.М. позивачу надано послуги зі досудового аналізу справи, консультації, отримання ухвали про забезпечення позову, написання заяви про призупинення стягнення коштів на підстави ухвали та направлення її до приватного виконавця, представництво в суді першої інстанції до винесення рішення. Також з матеріалів справи слідує, що адвокатом Боровською К.А. позивачу надано послуги зі досудового аналізу справи, консультації, написання позовної заяви та підготовки додатків. Враховуючи зазначене суд дійшов висновку, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн 00 коп. є співмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом робіт (наданих послуг) та витраченим для цього часом. З огляду на необхідність задоволення позову в повному обсязі, відповідно до приписів пункту 1 частини першоїстатті 141 ЦПК Україниз відповідача на користь [PERSON] слід стягнути понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн. 00 коп.

Outcome: approved