Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

У грудні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач 1), [PERSON] (надалі за текстом - позивач 2), [PERSON] (надалі за текстом - позивач 3), надалі разом поіменовані - співпозивачі, звернулися до суду з позовом до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі за текстом - відповідач), про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначили, що співпозивачі проживають у квартирі [ADDRESS] з січня 2015 року. Право на проживання було надано наказом Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 19.01.2015 року № 5 «Про надання дозволу на проживання та сплату комунальних послуг кв. [ADDRESS] ». З 03.03.2003 року позивач 1 працює в системі житлово-комунального господарства Подільського району м. Києва, в зв`язку з чим і було надано право на проживання. Доказами постійного використання та належного обслуговування квартири є договори з обслуговуючими організаціями, що були укладені Позивачем 1. Позивач 2 та позивач 3 були вселені в квартиру як члени сім`ї, що передбачено Житловим кодексом Української PCP. Оскільки співпозивачі тривалий час користуються спірною квартирою з відома належних суб`єктів управління, в тому числі і відповідача, вважають, що набули право користування спірною квартирою. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2020 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 27.04.2021 року співпозивачами усунуто недоліки позовної заяви, подано позовну заяву в новій редакції, вказано як третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.08.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що будинок [ADDRESS] є аварійним та перебуває в управлінні відповідача, спірну квартиру відповідачем не було включено до числа службових. Співпозивачі спірну квартиру займають протиправно, оскільки відповідно ст. 58 Житлового кодексу України (надалі за текстом - ЖК України), єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення є ордер, який нікому зі співпозивачів не видавався, наказ Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» не є підставою для вселення. Також відповідач повідомив, що у спірній квартирі зареєстровані особи не значаться, а співпозивачі зареєстровані за іншою адресою. В судове засідання з`явився позивач 3 та представник співпозивачів, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов. В судове засідання з`явилася представник відповідача, проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні. Третя особа явку представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки суд не повідомила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Наказом Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 19.01.2015 року № 5 «Про надання дозволу на проживання та сплату комунальних послуг кв. [ADDRESS] » позивачу 1 дозволено користуватись та оплачувати комунальні послуги за фактичне проживання за адресою: [ADDRESS] (ас. 106). Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 917 від 02.06.2005 року, у зв`язку із визнанням аварійним будинку [ADDRESS] житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) доручено відселити мешканців з жилого будинку № 1 та прилеглого до нього жилого будинку [ADDRESS] на інше постійне місце проживання, комунальному підприємству «Житлобуд-Інвест УКБ» доручено знести аварійні жилі будинки [ADDRESS] (а.с. 122-124). Відповідно до розпорядження Подільської районної в місті Києві Державної адміністрації № 50 від 29.01.2015 року «Про передачу на баланс та Укріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та приватизованого житлового фонду з метою подальшого обслуговування» будинок [ADDRESS] передано на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» (а.с. 130-132). Згідно повідомлення відділу з питань майна комунальної власності Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 30.07.2021 року, квартира [ADDRESS] приватизована відповідно до розпорядження Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 14.09.1998 року № 2036 (а.с. 136). Як вбачається з повідомлення начальника відділу обліку та розподілу жилої площі Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.07.2021 року, співпозивачі на квартирному обліку не перебувають, ордер на квартиру [ADDRESS] не видавався, до числа службових приміщень зазначена квартира не включалась та із числа службових не виключалась (а.с.133). Станом на дату подання позовної заяви місце проживання співпозивачів було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідними довідками, виданими відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та витягом з реєстру територіальної громади м. Києва від 29.07.2021 року (а.с. 82-84, 134). Відносини між сторонами регулюються ст.ст. 9, 51, 53, 58, 61 Житлового кодексу України (надалі за текстом - ЖК України). Повноваження щодо розпорядження квартирою [ADDRESS] належать відповідачу на підставі ст. 15 та ст. 30 ЖК України, якими визначено повноваження місцевих державних адміністрацій щодо надання у користування жилих приміщень в будинках, які віднесено до сфери управління відповідача на підставі положення 227 таблиці 6 додатку № 7 до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 №1112 «Про питання організації та управління районами в місті Києві». Статтею 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст.51 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. У відповідності до ст. 53 ЖК України, жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ст. 58, 61 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення. Позивач 1 зазначає як підставу для права користування спірною квартирою наказ Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 19.01.2015 року № 5. В той же час, нормами ЖК України передбачено, що єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що наказ Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва» від 19.01.2015 року № 5 не надає права на користування жилим приміщенням в розумінні норм ст.ст. 58, 61 ЖК України. Судом встановлено, що позивачем 1 не було отримано ордер, не було здійснено будь-яких дій для його отримання з моменту вселення в квартиру і до подання позовної заяви, співпозивачі зареєстровані за іншою адресою на момент подання позовної заяви, а також те, що квартира [ADDRESS] , перебуває у приватній власності. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Не зважаючи на те, що матеріали справи містять підтвердження приватизації квартири [ADDRESS] , до розгляду справи не було залучено власника спірного житла. Відповідно до ст. 51 ЦПК, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Достатність доказів являється більш ніж не кількісним, а якісним показником, оскільки значення має та сукупність доказів, яка надає можливість суду шляхом всебічного дослідження правильно вирішити справу. Достатність доказів встановлюється і оцінюється судом на основі матеріалів справи шляхом особистого внутрішнього переконання, що є результатом логіко-процесуальної діяльності судді. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація цього обов`язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов`язок доказування покладається на сторони, у зв`язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадках, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що наданими співпозивачами доказами не підтверджені заявлені позовні вимоги. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, а відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже, у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed