Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

[PERSON] в інтересах якого діє адвокат Стратій Микола Васильович, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та вселення до житлового будинку. Позовні вимоги представником позивача мотивовані тим, що батько позивача [PERSON] , який помер [INFO] , за життя за договором довічного утримання передав [PERSON] належний йому на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, що розташовані по [ADDRESS] . Вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки позивач є інвалідом 2 групи з дитинства, а відповідно до ст.203 ЦК України, правочин, який вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх непрацездатних дітей. І до категорії непрацездатних осіб відносяться, в тому числі і інваліди II групи. Тобто батько, підписавши договір довічного утримання фактично передав майно [PERSON] всупереч інтересам його сина, який на момент підписання був непрацездатним, що в силу вимог ст.215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним. Іншою підставою визнання договору недійсним є те, що умови, які зазначені в п.7 договору, набувачем майна відповідачкою [PERSON] не виконувались, оскільки вона багато років проживає в Сполучених Штатах Америки, і додому до матері навідувалася нечасто, та будь - якого довічного догляду за батьком позивача не здійснювала. А тому запис - зобов`язання про довічне утримання є фіктивним. До дня смерті [PERSON] проживав разом з своєю законною дружиною [PERSON] , яка забезпечувала його щоденним триразовим харчуванням, здійснювала догляд та надавала необхідну допомогу, забезпечувала, в разі необхідності, лікувальними засобами та інше. Також, в 2019 році позивачу стало відомо, що за життя його батько [PERSON] , склав заповіт, яким належне йому майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , а це житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, заповів своєму синові [PERSON] . З 2015 року по 2019 рік позивач, за заявою [PERSON] був поміщений та проживав в Снятинському психоневрологічному інтернаті, куди перейшов проживати з будинку, що по [ADDRESS] , який належав спадкодавцю, його батькові - [PERSON] . В зв?язку із вищенаведеним просить визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 24.12.2011 року, визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] , а також вселити позивача в цей будинок та зобов?язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні цим майном. Представник Позивача, адвокат Стратій М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з наведених у позові підстав, та просить їх задоволити в повному об?ємі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Лазоришин І.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, суду пояснили та відзиві на позов зазначили, що позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають, так як відповідно до договору довічного утримання від 24.12.2011 року, набувачем житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] , які належали на праві особистої власності [PERSON] , є [PERSON] . За приписом ст.755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Відчужувач помер [INFO] , а тому договір довічного утримання з цього часу перестав існувати. Ставити ж питання про розірвання договору довічного утримання особою, яка не має на це юридичного права, а також договору, який припинив своє існування юридичну силу, є безпідставним, тому така позовна вимоги не підлягає розгляду. Крім цього,вимоги ч.6 ст.203 ЦК України не можуть розповсюджуватися на позивача, так як син [PERSON] , позивач на час посвідчення договору довічного утримання, не був непрацездатним і тим більше інвалідом. Він фактично не проживав разом з своїм батьком, так як в 2001 році одружився з [PERSON] і проживав разом з дружиною в с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області. Інвалідом 2-ї групи з дитинства позивач став 15.07.2019 року, про що свідчить посвідчення серії [NUMBER] . Просять в позові відмовити та стягнути понесені відповідачкою судові витрати. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з?явилася, відзив на позов не подавала. Вислухавши сторони, представників, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст.15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як встановлено судом, 24.12.2011 року між [PERSON] (відчужувачем) та [PERSON] (набувачем) було укладено Договір довічного утримання (догляду), згідно умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, що знаходяться в [ADDRESS] , взамін чого, [PERSON] зобов?язалася надати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, що підтверджується копією цього договору (а.с.13). Після укладення цього договору та на його підставі, за відповідачкою [PERSON] 07.02.2014 року було зареєстровано право власності на вищевказане майно, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна (а.с.11). Позивач є сином відчужувача [PERSON] і його позовні вимоги полягають перш за все, у визнанні недійсним вищенаведеного договору довічного утримання (догляду) укладеного 24.12.2011 року між його батьком (відчужувачем) та [PERSON] (набувачем), яка є донькою дружини батька від попереднього шлюбу, тобто падчерицею батька. Однією з основних підстав визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним, позивач вказав укладення цього договору з порушенням положення ч.6 ст.203 ЦК України, відповідно до якої правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, а так як він є інвалідом дитинства 2 групи, то на час укладення цього правочину мав статус «непрацездатної дитини» відчужувача. Іншою підставою визнання недійсним укладеного батьком правочину вважає порушення набувачем [PERSON] умов договору, оскільки вона багато років проживає в Сполучених Штатах Америки, додому до матері навідувалася не часто, та будь-якого догляду за батьком не здійснювала, і запис про зобов?язання довічного утримання вважає фіктивним. Дослідивши надані сторонами докази в сукупності та вивчивши судову практику, суд прийшов до наступних висновків. Так, нормами статті 203 ЦК України передбачено загальні вимоги до правочину, додержання яких є необхідними для його чинності. Зокрема, згідно ч.6 цієї статті, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання ж в момент вчинення правочину стороною (сторонами), в тому числі, вимог частини шостої статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину (ч.1 ст.215 ЦК України). Для визнання правочину недійсним з підстави його невідповідності вимогам ч.6 ст.203 ЦК України, необхідно встановити факт чи на момент укладення правочину, а саме станом на 24.12.2011 року, позивач був непрацездатним. У статті першій Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2002 року за №1058-IV (далі-Закон №1058-IV) дано визначення поняття непрацездатної особи А саме, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. А відповідно до п.2 ч.2 ст.36 Закону №1058-IV, непрацездатними членами сім`ї вважаються діти, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Як видно із копії посвідчення серії [NUMBER] , виданого 15.07.2019 року - позивач [PERSON] , [INFO] є інвалідом дитинства другої групи. При цьому, як зазначено у цьому посвідченні, йому призначено державну соціальну допомогу довічно з 01.12.2018 року (зворот а.с.7), а така державна соціальна допомога призначається з дня звернення за її призначенням, що регламентовано у статті 9 Закону України Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16.11.2000 року за № 2109-ІІІ. Таким чином, вказаним доказом підтверджується те, що позивач є інвалідом дитинства другої групи довічно з 01.12.2018 року, і будь-яких доказів на підтвердження у нього інвалідності до цієї дати, суду не надано. А це значить, що на дату укладення договору довічного утримання (догляду) 24.12.2011 року його батьком, він не був непрацездатним членом сім`ї батька (відчужувача). Окрім того, позивач [PERSON] з 09.10.2001 року по 10.06.2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі, в якому у нього народилося троє дітей, що підтверджується копією рішення Косівського районного суду від 30.05.2013 року про розірвання шлюбу та копіями свідоцтв про народження дітей (а.с.56-58), та вказує на те, що на час вчинення оскаржуваного правочину, позивач не входив до складу сім?ї батька, оскільки сам мав створену ним сім?ю. Таким чином, судом не встановлено порушень вимог ст.203 ЦК України, в тому числі вимоги передбаченої ч.6 цією статті, що б слугувало підставою для визнання оскаржуваного позивачем правочину недійним. Окрім того, свідок [PERSON] , колишня дружина позивача [PERSON] суду повідомила, що після одруження із позивачем, вони з ним проживали в будинку батька позивача, що в [ADDRESS] , приблизно 5 років, і пішли з того будинку, коли вона була вагітною доньками, яких народила в грудні 2006 року. Після народження дочок вони сім?єю спочатку проживали у її батьків, а потім перейшли жити в [ADDRESS] . Пригадує, що на лікування позивач потрапив після їх розлучення. А це раз вказує на те, що хвороба у позивача проявилася пізніше, ніж було укладено оскаржуваний договір. Тобто, на час укладення оскаржуваного договору, жодні права позивача порушені не були, і при укладенні оскаржуваного договору сторонами були дотримані загальні вимоги, необхідні для чинності правочину передбачені ст.203 ЦК України. Також, згідно копії довідки від 27.06.2019 року за №01-13/642 виданої Снятинським психоневрологічним інтернатом, [PERSON] , 1980 р.н. з 17.08.2015 року проживав у закладі на повному державному забезпеченні, і вибув 27.06.2019 року (а.с.12), що підтверджує той факт, що про існування договору довічного утримання позивачу стало відомо в 2019 році та є підставою для поновлення пропущеного строку на звернення до суду за захистом своїх прав. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що вони зі згоди померлого [PERSON] та його дружини [PERSON] , вже близько 4-5 років проживають в будинку по [ADDRESS] . Підтвердили лише той факт, що син померлого [PERSON] [PERSON] , час від часу проходив лікування в спеціальному психіатричному медзакладі. А між лікуванням постійно проживав за цією ж адресою у літній кухні. Що ж до інших вказаних позивачем підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним, а саме, з підстав невиконання відповідачкою [PERSON] (набувачем) умов договору по догляду його батька [PERSON] (відчужувача) та фіктивності договору, то жодних доказів на підтвердження вказаних фактів в матеріалах справи немає, і з цього приводу є усталена судова практика. Так, у своїй постанові від 24.02.2022 року Верховний Суд у справі № 644/10317/19 (провадження № 61-15143св21) дійшов висновку, що: «Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в усіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Щодо доводів про те, що відповідачем не виконувалися умови укладеного договору, Верховний Суд наголошує, що невиконання відповідачем умов договору довічного утримання не є підставою для визнання його недійсним, а могло бути підставою для звернення до суду з позовом про його розірвання. Суд виходить із того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після його укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації». Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 676/2884/19, від 22 грудня 2021 року у справі № 711/11701/17. Таким чином, наслідком невиконання або неналежного виконання договору довічного утримання відповідно до вимог статті 755 ЦК України є його розірвання. А доказів того, що за життя батько позивача [PERSON] оспорював договір довічного утримання чи звертався до суду з позовом про його розірвання, - суду не надано. Так само, позивач, у порушення статей 79, 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту фіктивності спірного договору довічного утримання. Отже, підстав для визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) від 24.12.2011 року, немає, що тягне за собою відмову в задоволенні цієї вимоги. А оскільки інші позовні вимоги [PERSON] , а саме, визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину житлового будинку в [ADDRESS] , вселення у це житло та зобов?язання не чинити йому перешкод у користуванні цим майном, є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним, то суд відмовляє і у цих позовних вимогах, тобто відмовляє у позові в повному обсязі. Що ж до розподілу судових витрат, то у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, якою передбачено, що у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - на позивача, з позивача [PERSON] слід стягнути на користь відповідачки [PERSON] понесені нею при розгляді цієї справи судові витрати в розмірі 12000 грн. за надання правової допомоги, що підтверджується довідкою про обсяг виконаних робіт та квитанцією (а.с.40, 41). Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 405, 744 ЦК України, ст.156 ЖК України та

Outcome: approved