Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

01.02.2022 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», місцезнаходження: 01010, м. Київ, вул. Московська, буд. 32/2, до [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , які діють в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., та до [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , третя особа: Великодолинська селищна територіальна громада Одеської області, як орган опіки та піклування, місцезнаходження: [ADDRESS] , про виселення з житлового будинку, та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,знявши їх з реєстрації. В позовній заяви позивач просить: Виселити [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] і їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] ; Визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] і їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зняти їх з реєстрації. Справа надійшла на розгляд судді Овідіопольського районного суду Одеської області Гандзій Д.М. Ухвалою від 07.02.2022 року суддею заявлено самовідвід. Відповідно до розпорядження від 07.02.2022 року та повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Бочарову А.І. Ухвалою від 09.02.2022 року суддею прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 26.07.2022 року о 09:00 год. В підготовче судове засідання викликані сторони. Визначений відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Предметом позову є виселення з житлового будинку, та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, знявши їх з реєстрації, підставою позову є порушення умов кредитного зобов`язання. В обґрунтування позовних вимог Позивач вказує, що відповідач [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітні діти не мають право користування житловим будинком, через те, що користуються та зареєстровані власником будинку (боржником) всупереч положень Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки, без попередньої згоди іпотекодержателя, після моменту укладення договору іпотеки та ухвалення рішення про стягнення з власника боргу, під час примусового його виконання», тобто в порушення також ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження»; неповнолітні не є родичами власника житла; у одного з батьків неповнолітніх є у власності житлова нерухомість, де можуть проживати неповнолітні; крім того можуть проживати за місцем реєстрації батька [PERSON] що є відмінним від адреси предмета іпотеки, де також можуть проживати діти; така поведінка боржника є недобросовісною, спрямованою на уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки, лише за рахунок якого можливо виконання рішення суду про стягнення з боржника боргу на користь стягувача. Через неявку відповідачів та третьої особи підготовче засідання відкладено на 11.08.2022 року о 13:00 год. Представник позивача в підготовче судове засідання не з`явився, але звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі в підготовче судове засідання не з`явились, про час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлялись належним чином. Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлявся належним чином. Позовні вимоги позивачем не змінювались та не уточнювались. Відповідачем письмовий відзив на позов до суду не подавався. Сторони до примирення не дійшли. Через канцелярію суду подано клопотання представника позивача - адвоката Головіна М.В. про приєднання доказів до матеріалів справи - копію Генеральної кредитної угоди №010/15-44/07-222 від 28.04.2007р. із додатковими угодами до неї та кредитного договору №014/15-44/07-223 від 28.04.2007р., із додатками та додатковими угодами, які укладені між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Зазначене клопотання задоволено судом. Інших заяв та клопотань учасниками процесу не подавалося. 11.08.2022 р. ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., до [PERSON] , третя особа: Великодолинська селищна територіальна громада Одеської області, як орган опіки та піклування, про виселення з житлового будинку, та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, знявши їх з реєстрації до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10 годину 11.10.2022 року. У судове засідання, призначене на 11.10.2022 року з`явився представник Позивача, Відповідачі та представник третьої особи не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, належним чином повідомлені про дату та місце розгляду справи. Ознайомившись з позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах, та в інтересах неповнолітніх: [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., до [PERSON] , третя особа: Великодолинська селищна територіальна громада Одеської області, як орган опіки та піклування, про виселення з житлового будинку, та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, знявши їх з реєстрації, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволеннюу повному обсязі, з наступних підстав. Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд встановив. На примусовому виконанні у приватного виконавця Колечко Д.М. перебувають виконавчі листи, видані 06.11.2014 року Овідіопольським районним судом Одеської області по справі №509/3790/13-ц відносно боржника [PERSON] на виконання рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2014 року, за яким стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] , та [PERSON] (фінансовий поручитель за кредитним договором) на користь Публічного Акціонерного Товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/15-44/07-223 від 28.04.2007 року із додатковими угодами до нього у розмірі у сумі 1 999 550 грн. 10 коп.(один мільйон дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят гривень 10 копійок) та судового збору 1720,00 грн. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.10.2018 р. по справі № 509/3790/13-ц замінено стягувача у виконавчому документі - Виконавчому листі Овідіопольського районного суду Одеської області № 509/3790/13-ц від 06.11.2014р. відносно Боржника [PERSON] ( [ADDRESS] , код РНОКПП [NUMBER] , [INFO] ) з Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (код ЄДРПОУ 40658146). Виконавчі провадження відкриті 26.08.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитром Миколайовичем за заявою стягувача ТОВ "ФК "Форінт" постановами про відкриття виконавчого провадження ВП № 62894601 та ВП № 62894878. 30.12.2020 р. приватним виконавцем проведено опис та арешт житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 274,2 кв.м., житловою площею 68,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що належить боржнику на праві власності та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер: 5123782000:02:004:0007, за адресою: [ADDRESS] , що належить боржнику на праві власності. Зазначений житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1000 га ( в тому числі по угіддях: 0,0375 га - рілля, 0,0625 га - забудовані землі) надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд (присадибна ділянка), розташована на території Молодіжненської сільської ради, [ADDRESS] (два), Овідіопольського району Одеської області є предметом іпотеки, згідно Договору іпотеки від 07.05.2007р., укладеномуміж Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., в забезпечення вимог іпотекодержателя, що випливають з Генеральної кредитної угоди 010/15-44/07-222 від 28.04.2007р. (а також усіх додатково укладених додаткових угод до неї). Заборгованість за кредитним договором, укладеним у рамках Генеральної кредитної угоди 010/15-44/07-222 від 28.04.2007р., стягнута рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2014 року по справі № 509/3790/13-ц. Набуття товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ «ФК «Форінт» права вимоги за Договором іпотеки від 07.05.2007р., що посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. за реєстровим №3020 підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які містять запис про обтяження житлового будинку та земельної ділянки боржника [PERSON] іпотекою та забороною на відчуження, а також копією договору відступлення прав за договорами іпотеки від 09.08.2018 року, з додатками. Відповідні письмові докази містяться у матеріалах справи. Згідно Договору іпотеки цей житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами належить Іпотекодавцеві - [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Н.М. від 30.12.2004 року за реєстровим № 3678; земельна ділянка належить Іпотекодавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 844463, виданого Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів Одеської області 26.08.2005 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мірошниченко Н.М. від 30.12.2004 року за реєстровим № 3679. Відповідні відомості містяться в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб Молодіжненської сільської ради від 16.09.2020 року за вих. № 626 у зазначеному будинку за адресою [ADDRESS] , зареєстровані 6 (шість) осіб: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - [INFO] ; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації - [INFO] ; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації - 30.05.2017р.; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації - [INFO] ; [PERSON] [INFO] , дата реєстрації - 30.05.2017р. На думку Позивача, зазначене унеможливлює належне виконання судового рішення, яке набуло законної сили, через що порушуються права та законні інтереси товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» у вигляді неотримання суми заборгованості за рахунок майна боржника, яке до того ж перебуває в іпотеці за кредитним договором, заборгованість за яким стягнута судовим рішенням. Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року по справі № 923/971/19 (провадження № 12-21гс21), у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18). Будь-яке арештоване у виконавчому провадженні майно реалізується відповідно до процедури, визначеної частинами першою, п`ятою, шостою статті 61 Закону № 1404-VIII, з урахуванням порядку проведення електронних торгів, визначеного відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року за № 2831/5 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна». Порядок № 2831/5 складається з розділів, які визначають процедуру організації та проведення електронних торгів; особливості реалізації арештованого майна за фіксованою ціною; процедуру оформлення результатів електронних торгів та розрахунків за придбане з торгів майно; підстави для проведення повторних торгів; порядок визнання електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) такими, що не відбулися, зупинення електронних торгів та зняття майна з реалізації; процедуру проведення конкурсного відбору організатора; порядок залучення оператора і процедуру контролю за діяльністю організатора й оператора, порядок вирішення спорів (розділи I - VI, VIII - XV). Положення зазначених розділів Порядку № 2831/5 застосовуються під час організації та здійснення продажу всіх видів майна, арештованого у виконавчому провадженні, за винятком видів майна, особливості реалізації якого визначено розділом VII цього Порядку. Абзацом першим пункту 2 розділу VII Порядку № 2831/5 передбачено, що реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку». Частиною 3 розділу ІІ Порядку встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, до пакету документів додається копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду. Згідно ч. 1, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» «Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: - договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; - договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя». Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку". З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Не підлягає в даному випадку застосуванню пункт 5-2Розділ VIПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ Закону України «Про іпотеку», бо відповідно до умов кредитного договору, №014/15-44/07-223 від 28.04.2007р., із додатками та додатковими угодами, які укладені між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , цільовим призначенням кредитув національній валюті України за цим кредитним договором є рефінансування заборгованості позичальника за підлімітом в іноземні валюті за цим договором, із датою остаточного погашення кредитупідліміту в іноземній валюті - в день отримання траншу кредиту на рефінансування (додаткова угода №014/15-44/07-223/4 від 23.09.2011р. до Кредитного договору, розділ 1.1.2. та 1.1.4.). Отже, в даному випадку, наявність у житловому будинку боржника, який є предметом іпотекизареєстрованих дітей, які мають право користування цим житловим будинком, під час звернення на нього стягнення вказує на необхідність виселення таких осіб до передачі майна на реалізацію, або отримання відповідного дозволу органів опіки та піклування або відповідного рішення суду. Зважаючи на обставини справи (недобросовісність дій боржника, відсутність родинного зв`язку дітей з власником житла, проведення реєстрації з порушенням вимог закону) виселення таких осіб з житла є найбільш ефективним способом захисту. В силу положень статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності наяке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх. Окрім того, такий дозвіл потрібен на момент укладання договору іпотеки (Велика Палата Верховного Суду, постанова від 15 травня 2019 року у справі №678/301/1, Верховний Суд, постанова від 09 лютого 2022 року у справі № 335/4107/15 (провадження № № 61-5694св21). Необхідність отримання такого дозволу виключає також недобросовісність дій боржника - власника житла, під час здійснення виконавчого провадження (Верховний Суд, постанова від 02 лютого 2022 року у справі № 707/1695/18). Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК УРСР, Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань (частина 5 статті 9 ЖК УРСР). Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов`язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті"; Таким чином,статтею 109 ЖК УРСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Проте,суд погоджується із Позивачем, що недобросовісність дій власника житлової нерухомості, може бути окремою підставою для виселення осіб з житла, визнання їх такими, що не мають право користування житловою нерухомістю та зняття їх з реєстрації місця проживання. За матеріалами справи, власником житлового будинку [PERSON] реєстрація в будинку [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., а також надання їм, а також [PERSON] права користування будинком відбулосяв порушення умов пункту 3.3.4 договору іпотеки, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , посвідченого 07 травня 2007 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. за реєстровим номером 3020, та частини 3 статті 9 Закону України «Про іпотеку». Згідно п. 3.3.4. Договору іпотеки від 07.05.2007р., Іпотекодавець зобов`язався не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу, тощо), не видавати довіреності на користування та/або розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди від іпотекодержателя. Відповідно до положень статті 9 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Як зазначено Позивачем, згода іпотекодержателя на реєстрацію у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] іпотекодавцю [PERSON] не надавалася. Інші відомості в матеріали справи відсутні. Отже, зазначеними діями, [PERSON] порушені положення пункту 3.3.4. договору іпотеки від 07.05.2007р., та вимоги статті 9 Закону України «Про іпотеку», що зважаючи на недобросовісність поведінки боржника, є підставою для виселення осіб та зняття їх з реєстрації. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 707/1695/18 (провадження № 61-12971св21). Окрім того, реєстрація [PERSON] у житловому будинку [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н.,а також надання їм, а також [PERSON] права користування будинком відбулосяпісля того, як набрало законної сили рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 вересня 2014 року у справі №509/3790/13-ц, за яким стягується заборгованість, під час здійснення виконавчих проваджень відносно боржника [PERSON] , та після вчинення виконавцем дій, направлених на звернення стягнення на майно боржника, а саме житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний, у тому числі утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення. За частиною 8 цієї ж норми, Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. [PERSON] порушені вимоги статті 19 Закону України «Про виконавче провадження». Не може свідчити про виникнення як у дітей, так і їх батьків житлових прав на житловий будинок, реєстрація малолітніх та неповнолітніх дітей з порушенням частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», тобто вчинення таких дій в період здійснення виконавчого провадження. Такі правові висновки наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19. Реєстрація в будинку осіб, у тому числі неповнолітніх, яка спрямована лише на уникнення реалізації майна, на яке звертається стягнення для погашення заборгованості за кредитним договором є підставою для виселення таких осіб (Верховний Суд, постанова від 06 лютого 2019 року по справі № 570/3689/16-ц). Також звертається увага, що зареєстровані [PERSON] у житловому будинку [PERSON] таїї неповнолітні діти: [PERSON] , 2006 р.н., [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., а також проживаючий у будинку [PERSON] не є власниками або співвласниками майна. В матеріалах справи містяться відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , відповідно до яких за останньою зареєстровано право власності на наступне нерухоме майно: з 19.12.2016 р. - 1/3 частини двокімнатної квартири, загальною площею 42,1 кв.м, житловою площею 21,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] (Підстава для державної реєстрації: договір дарування, серія та номер: 1570, виданий 19.12.2016, видавник: Кобзар О. Ю. , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу); з 21.10.2015 р. - 1/1 частини земельної ділянки, Кадастровий номер: 5111500000:02:001:0543, Площа (га): 0.06 Га, Цільове призначення: для індивідуального садівництва Адреса: [ADDRESS] (Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 531, виданий 21.10.2015р.); з 23.07.2012 р. - 2/4 частини 3-х кімнатної квартири, загальною площею 66,7 кв.м., житловою 40,7 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Отже, як на момент своєї реєстрації в іпотечному будинку ( [ADDRESS] ) та реєстрації там неповнолітніх осіб (30.05.2017р.), так і на теперішній час, [PERSON] , яка є матір`ю неповнолітніх осіб, що зареєстровані в іпотечному житловому будинку, має у частковій власності інші житлові приміщення. Батько неповнолітніх дітей [PERSON] за матеріалами справи зареєстрований за адресою [ADDRESS] (відомості з ДРАЦСГ станом на 12.05.2021р.). У відповідності до ч. 2 та 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до змісту частини другої статті 64 ЖК УРСР це є: дружина наймача, їх діти і батьки. Також членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків (частина друга статті 11 Закону про охорону дитинства). Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (частини друга статті 18 Закону про охорону дитинства). Місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги (частина 1 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На час реєстрації [PERSON] та неповнолітніх дітей у житловому будинку [PERSON] та на момент звернення позивача до суду із зазначеним позовом діяли Правила реєстрації місця проживаннята Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджені постановою КМ від 2 березня 2016 р. № 207, пункт 18 Правилвизначав перелік документів, які подає особа для реєстрації місця проживання. Зокрема підпункт 4 частини першої пункту 18 Правил реєстрації місця проживання визначав документи, що підтверджують право на проживання в житлі, які подаються при відповідній реєстрації. Абзац перший цього підпункту частини першої пункту 18 Правил реєстрації місця проживання уточнював, що у разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) (частина четверта пункту 18 Правил реєстрації місця проживання). Системний аналіз зазначених норм вказує, що якщо дитина має двох батьків, які зареєстровані за різними адресами проживання, то дитина може проживати разом з одним з батьків. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 25.07.2019 року по справі № 202/7730/17. Зазначені Правила втратили чинність згідно постанови КМ № 265 від 07.02.2022 р. Проте на цей час зазначені питання визначені положеннями Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» N 1382-IV від 11 грудня 2003 року та Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»№ 1871-IX від 05 листопада 2021 року. Окрім того, статтею 160 Сімейного кодексу України встановлені права батьків на визначення місця проживання дитини. Так, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а також таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідачів (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року по справі № 279/3572/18). З урахуванням наведених норм Закону та висновків Верховного Суду суд погоджується з доводами Позивача, що права неповнолітніх та малолітніх дітей [PERSON] при їх виселенні з житлового будинку [PERSON] не будуть порушені, з огляду на наявність іншого житла у їх матері [PERSON] , а також можливість проживання за місцем реєстрації/проживання їх батька [PERSON] . Щодо зняття [PERSON] та неповнолітніх дітей з реєстрації у будинку, слід звернути увагу на наступне. Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" N 1382-IV від 11 грудня 2003 року була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування (стаття 3 Закону). Зазначена норма діяла на час реєстрації відповідачів у житловому будинку [PERSON] ( [INFO] ), проте згодом її виключено на підставі Закону № 1871-IX від 05.11.2021р. Пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» введено такі терміни як декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади, а пунктом 12 частини 1 цієї ж статті - реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України (частина 1 статті 4 Закону). Відповідно до частини 3 статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Частиною 3 статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено що задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна (частина 4 статті 5 цього ж Закону). Порядок декларування місця проживання особи визначений статтею 8 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».У разі якщо особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка надається в електронній формі засобами Єдиного державного веб-порталу електронних послуг та зазначається в декларації про місце проживання під час її формування. Відомості, передбачені частиною другою цієї статті, згода власника (співвласників) житла не вимагаються у разі декларування місця проживання дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їхніх батьків або інших законних представників чи одного з них (частина 5 цієї норми). Статтею 9 цього ж Закону визначений порядок реєстрації місця проживання (перебування) особи. У разі реєстрації місця проживання (перебування) особи під час особистого відвідування органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) подається заява про реєстрацію місця проживання (перебування) за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Реєстрація місця проживання (перебування) особи, зміна її місця проживання (перебування) може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника, що діє на підставі довіреності, посвідченої у встановленому законом порядку (далі - представник).До заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи додаються: 1) паспортний документ особи або довідка про звернення за захистом в Україні, або документ, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; 2) свідоцтво про народження - для дітей віком до 14 років; 3) документи, що підтверджують право на проживання (перебування) в житлі, адреса якого реєструється для проживання (перебування) (відомості про житло (документи), що підтверджують право власності на житло, рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України); 4) документи, що посвідчують особу законного представника (представника); 5) документи, що підтверджують повноваження особи як законного представника (представника), крім випадків, якщо законними представниками дитини є її батьки чи один із батьків; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору; 7) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). У разі відсутності документів, передбачених пунктом 3 частини другої цієї статті, реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла. У разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання (перебування) подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника. У разі, якщо у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування), орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи (пункт 1 частини 1 статті 12 цього ж Закону). Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», відомості про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи скасовуються органом реєстрації у разі проведення реєстраційних дій з порушенням вимог, встановлених законом. Одночасно із скасуванням відомостей про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) осіб, які на день декларування або реєстрації місця проживання (перебування) були батьками або іншими законними представниками дітей, також скасовуються відомості про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) таких дітей, у тому числі якщо на день скасування таких відомостей особа досягла повноліття, якщо декларування або реєстрація були здійснені на підставі паспортного документа особи, зазначеного в частині третій цієї статті (частина 4 цієї статті). Частиною 4 Розділу VI ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ Закону визначено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації/скасування реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку/скасування такого обліку взаємопов`язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Таким чином, зняття з реєстрації/скасування реєстрації може бути здійснено у тому числі на підставі рішення суду, за яким вирішується питання про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення тощо. Наявність у власності [PERSON] іншогожитла, а також реєстрація батька неповнолітніх [PERSON] за іншою місцем (адресою), проведення реєстрації зазначених осіб у будинку [PERSON] за ініціативою останнього (його згодою), проте в порушення вищезгаданих норм Закону та умов договору іпотеки, а саме - під час перебування житла в іпотеці без згоди іпотекодержателя; можливість провести реєстрацію місця проживання неповнолітніх дітей у будь - якому з них (квартирі за адресою: [ADDRESS] ; у квартирі за адресою: [ADDRESS] ; у квартирі за адресою: [ADDRESS] ), поряд з недобросовісними діями боржника [PERSON] , на відсутність у відповідачів права користування житлом за адресою: [ADDRESS] , є підставою для зняття відповідачів з реєстрації у вказаному будинку. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст. 76 ЦПК України, ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 цієї статті, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи зазначене, вимоги Позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивачем доведено та підтверджено належними та достатніми доказами про порушення своїх прав як стягувача у виконавчому провадженні, так і іпотекодержателя. Доведено, що у Відповідачів [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітніх дітей не виникло права користування житловим будинком боржника [PERSON] , поведінка якого у виконавчому провадженні є недобросовісною та такою, що порушує вимоги Закону. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29). Згідно ч. 6, 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. При поданні позову Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» було сплачено судовий збір у розмірі 2 481,00 грн. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved