Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

[PERSON] , у власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданої смертю фізичної особи. У позовній заяві викладено наступну позицію. 09.10.2017 неподалік станції «Тюшки», що поряд із с. Лука-Мелешківська Вінницького району Вінницької області, локомотив «ЧС4-208», у складі потягу №130, сполученням «Ужгород-Київ», під керуванням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на громадянку [PERSON] , [INFO] , яка внаслідок отриманих травм померла. 09.10.2017 за фактом настання цієї події було внесено відомості до ЄРДР за №12017020000000444 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого СУ ГУ НП у Вінницькій області від 30.11.2017 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12017020000000444, було закрито. Як вказано у зазначеній постанові слідчого про закриття кримінального провадження, факт наїзду було встановлено в ході досудового розслідування кримінального провадження, тому між наїздом на [PERSON] локомотивом «ЧС4-208» у складі потягу №130, сполученням «Ужгород-Київ» (тобто джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України), та смертю останньої, наявний причинно-наслідковий зв`язок. Власником локомотиву «ЧС4-208» є виробничий підрозділ «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська Залізниця». Машиніст вказаного локомотиву [PERSON] працював у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська Залізниця» на посаді машиніста електровоза з 29.06.1999 по 14.06.2021. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди зазначає наступне. Позивач [PERSON] втратив дружину, людину з якою жив однією сім`єю і з якою був надзвичайно близький. Вони проживали разом в [ADDRESS] . Від шлюбу у них народився син [PERSON] .. Позивач [PERSON] є інвалідом з дитинства та має ІІ групу інвалідності, має важку форму діабету і майже осліп. Його стан значно погіршився зі смертю дружини, він змушений постійно лікуватися. Загибла дружина допомагала йому, брала на себе всі хатні справи, догляд за сином, підтримувала та завжди була поруч. Зі смертю [PERSON] позивач позбавлений можливості розраховувати на підтримку та допомогу дружини, він змушений переїхати з квартири, де вони проживали разом із дружиною, до своєї баби, аби отримувати допомогу від баби. Адже без сторонньої допомоги через проблеми із зором та важкою формою діабету, він не може займатися всіма побутовими справами, доглядом за сином, його матеріальним забезпеченням. [PERSON] потрібно докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя та гідного життя свого сина. Він позбавлений можливості розраховувати на підтримку і допомогу від дружини в майбутньому. В будь якому випадку ніхто не може замінити дружину і позивач залишився вдівцем. Окрім втрат, пов`язаних з втратою допомоги та виникненням додаткових обов`язків, позивач втратив дружину, яку любив. У позивача з`явилися додаткові обов`язки по відношенню до сина, оскільки відтепер він потребує більше догляду і допомоги, так як смерть [PERSON] була несподіваним ударом для всієї їх родини. Позивач має докладати додаткових зусиль, оскільки він вимушений сам забезпечувати сім`ю, більше підтримувати сина, який позбавлений материнської турботи. Позивач [PERSON] є малолітнім сином загиблої [PERSON] .. Внаслідок смерті матері він назавжди втратив можливість відчувати материнську любов і турботу. Для дитини важливим є виховання, порада і підтримка матері, приклад для наслідування. Вони були близькими із матір`ю, мати піклувалася про нього, допомагала. У загиблої не було батьків, вона була сирота, і для неї найріднішими людьми були чоловік та син. На момент загибелі вона перебувала у декретній відпустці по догляду за сином, завжди була поруч із ним та приділяла весь вільний час родині, намагалася дати сину материнську любов і турботу, якої не мала сама в дитинстві. Позивач [PERSON] з незалежних від нього причин залишився напівсирота в ранньому віці, що свідчить не лише про особливий характер страждань через те, що дитина ще дуже сильно пов`язана із матір`ю, а й про глибину та тяжкість втрати. У малолітнього сина виникла необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також необхідність докладати такі зусилля в майбутньому, оскільки він не зможе розраховувати на підтримку матері. Його життя непоправно змінилося і жодні зусилля з його боку не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Внаслідок смерті дружини та матері позивачів переслідує відчуття самотності, тривожності, гострої несправедливості. Важко оцінити глибину їх страждань, оскільки такі страждання більше ніколи не будуть припинені, на фоні вказаних душевних страждань у позивача значно погіршився стан здоров`я. Отже їх життя назавжди змінилося, значну частину в їх житті займала мати та дружина. Страждання позивача та його сина, які пов`язані зі смертю [PERSON] є не одномоментними, а є триваючими, тому втрата близької людини є непоправною трагедією в їх житті. Встановити ціну людського життя неможливо, як і не можливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний вираз. Таким чином, враховуючи викладене, те, що після смерті дружини на фоні отриманого стресу у позивача значно погіршився стан здоров`я, зі смертю дружини у нього докорінно змінилося життя, розмір отриманої моральної шкоди оцінює в сумі 350 000 грн., як для чоловіка який втратив дружину. Розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди малолітньому сину загиблої у грошовому еквіваленті оцінює в сумі 350 000 грн., як для дитини, яка втратила матір в ранньому віці. Окрім того, позивачем [PERSON] 08.09.2019 понесено витрати в сумі 17750,00 грн. на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника дружині. З огляду на викладене просить стягнути з відповідача у відшкодування моральної шкоди на свою користь і на користь сина по 350 000 грн., а також 17750,00 грн. у відшкодування матеріальної шкоди. Відповідачем АТ «Українська Залізниця» подано відзив на позовну заяву (а.с. 46-53) в якому викладено наступну позицію. Відповідач позов не визнає з огляду на таке. З поданих документів неможливо встановити факт заподіяння шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між подією та шкодою, наявності вини чи умислу в діях самого потерпілого та обов`язок АТ «Українська Залізниця» відшкодовувати цю шкоду. Відповідачу залишається незрозумілим і він не може дати відповідь на таки питання, які обов`язково повинні бути предметом дослідження, а саме: чому [PERSON] знаходилася на залізничній колії; чи використовували [PERSON] під час наїзду на неї, прилади (засоби), які відволікали її увагу; чи є докази того, що причиною знаходження на залізничних коліях [PERSON] була її особиста неуважність (недбалість), чи можливо були інші зовнішні чинники, як то умисел чи необережність; що вказано в акті комісії з розслідування аварії неподалік станції Тюшки, поряд із с. Лука-Мелешківська Вінницького району Вінницької області, яка сталася з участю [PERSON] 09.10.2019; які свідчення були надані машиністом та помічниками машиніста пасажирського потягу №130 сполученням «Ужгород-Київ»; що вказано в схемі місця ДТП, на якій відображені та зафіксовані всі об`єкти та обставини, що стосуються події та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин; що вказано у висновку експерта при дослідженні трупа [PERSON] ; чи існують інші докази, що на час зіткнення з пасажирським потягом №130 [PERSON] перебувала в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння при судово-токсикологічному дослідженні крові трупа; чи страждала [PERSON] на психічний розлад; чи знаходиться неподалік станції Тюшки, поряд із с. Лука-Мелешківська Вінницького району Вінницької області, регульований чи нерегульований залізничний переїзд; чи знаходиться неподалік станції Тюшки, поряд із с. Лука-Мелешківська Вінницького району Вінницької області, облаштований службовий перехід через залізничну колію. Відповіді на ці питання можна дати виключно після ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №1201702000000444 від 30.11.2017. Щодо відшкодування моральної шкоди, то зазначає наступне. Обставини, на які посилається позивач, є загальними, абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи. Тому, вважає, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту завдання моральних страждань та душевних переживань, наявність втрат немайнового та майнового характеру, що настали у зв`язку з неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача. Представник позивача забуває про обставини, які підлягають доказуванню, серед яких вагомими є факт вчинення протиправних дій чи бездіяльності, факт наявності її наслідків у вигляді шкоди, що завдається немайновим правам, свободам, законним інтересам особи, наявність причинного зв`язку між діями та його наслідками і наявність вини. В позовній заяві перелічені обставини, що не підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами, які необхідно збирати із урахуванням конкретних обставин справи та особливостей процесуального інтересу особи. Заявлена позивачем сума моральної шкоди в розмірі по 350 000 грн. кожному позивачу не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності і дає підстави вважати, що позивач намагається покращити своє матеріальне становище за рахунок відповідача. На підставі викладеного просить врахувати заперечення, що викладені у відзиві при розгляді справи. В судове засідання позивач [PERSON] , який діє у власних інетересах та інтересах малолітнього [PERSON] , та представник позивача - адвокат Таргоній В.М. не з`явилися. Від представника позивача на адресу суду надійшло письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення позивача та його представника не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність позивача та його представника. Представник відповідача АТ «Українська Залізниця» - адвокат Сімчук І.А. в судовому засіданні підтримав поданий відзив на позовну заяву, просив в задоволенні позову відмовити. Додатково вказав, що потерпіла [PERSON] переходила залізничні колії у невстановленому місці, чим вчинила грубе порушення правил поводження громадян на залізничному транспорті. Тобто, через власну необережність та недбалість потерпілої [PERSON] сталася дана пригода, наслідком чого була загибель потерпілої. В задоволенні позову просив відмовити. Ухвалою суду від 24.01.2022 позов [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 33). Ухвалою суду від 17.08.2022 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті (а.с. 75). Вислухавши пояснення представника відповідача, врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 04.07.2015 зареєстрували шлюб (а.с. 15). Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 25). З копії свідоцтва про смерть (а.с. 13) вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до копії довідки про смерть №106/о/371ж від 10.10.2017 (а.с. 14) [PERSON] померла [INFO] внаслідок сполучної травми тіла. Згідно копії постанови старшого слідчого відділу СУ ГУ НП у Вінницькій області капітана поліції Мазура Ю.А. від 30.11.2017 (а.с. 8-10) кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР 09.10.2017 за №12017020000000444, закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Так, слідчим було встановлено, що 09.10.2017 о 08 год 30 хв, машиніст [PERSON] , керуючи локомотивом «ЧС4-208» у складі поїзду №130 сполученням «Ужгород-Київ», локомотивного депо «Київ пасажирський», рухаючись у напрямку м. Вінниці, неподалік «ст. Тюшки» Вінницького району Вінницької області, допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка переходила залізничні колії в невстановленому місці. Внаслідок наїзду [PERSON] від отриманих травм загинула на місці пригоди. Також, слідчим було встановлено, що пішохід [PERSON] порушила вимоги Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, машиніст [PERSON] , діявши відповідно до вимог Регламенту дій локомотивних бригад в аварійних і нестандартних ситуаціях при роботі на суміжних ділянках інших залізничних адміністрацій, не мав можливості попередити наїзд на пішохода, тому в діях машиніста [PERSON] відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Відповідно до інформації Відділу режиму та технічного захисту інформації ГУНП у Вінницькій області №380/13/01 від 20.09.2022, що надана на виконання ухвали суду від 17.08.2022, матеріли кримінального провадження відомості про яке внесені до ЄРДР 09.10.2017 за №12017020000000444, знищені за актом від 25.04.2022 №166/04/13-2022 (а.с. 82). З відповіді АТ «Українська Залізниця» №ЦЦТЕХ-08/329 від 04.10.2021 (а.с. 12) на адвокатський запит представника позивача [PERSON] - адвоката Таргоній В.М. (а.с. 11), вбачається, що локомотив «ЧС4-208» перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». [PERSON] працював у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Київ-Пасажирський» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електровоза з 29.06.1999 ро 14.06.2021. Відповідно до довідки виконавчого комітету Сутисківської селищної ради від 27.07.2021 №1516 (а.с. 17), довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №372507-2019 від 12.12.2019 (а.с. 18-19) [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] . Згідно довідки виконавчого комітету Сутисківської селищної ради №2867 від 10.12.2021 [PERSON] з 04.08.2015 до дня смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] (а.с. 20). Відповідно до виписки КНП «Вінницький обласний клінічний високоспеціалізований ендокринологічний центр Вінницької обласної Ради» (а.с. 21-22) та виписки з медичної карти хворого КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» (а.с. 23) [PERSON] має захворювання на цукровий діабет, проліферативна діабетична ретинопатія обох очей, стан після часткової ПРЛК (ендолазерна коагуляція), ускладнена початкова катаракта обох очей, відшарування сітківки обох очей. З довідки до акта огляду МСЕК [PERSON] встановлено другу групу інвалідності строком до 01.12.2023 (а.с. 24). З копії товарного чека від 08.09.2019 (а.с. 26) вбачається, що позивачем [PERSON] сплачено 17300 грн. за виготовлення та встановлення гранітного пам`ятника на [PERSON] .. Також придбано надгробну вазу вартістю 450 грн.. Загальна вартість становить 17750,00 грн.. Відповідно до копій фотокарток надгробний пам`ятник [PERSON] та надгробна ваза встановлені на кладовищі на могилі (а.с. 24, 28). Оцінюючи вказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, таким способом може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Відтак, АТ «Українська Залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №461/8496/15-ц, який в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 5 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 2 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18) та інших. За матеріалами справи не встановлено, за яких обставин потерпіла опинилася на залізничній колії, як не встановлено і факту свідомого порушення потерпілою Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. За змістом ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови). Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У результаті наїзду потягу на [PERSON] , що мало наслідком спричинення її смерті, позивачам спричинена моральна шкода, пов`язана із загибеллю рідної для них людини, що потягло за собою тяжкі вимушені зміни у їх житті, чоловік втратив дружину, а малолітня дитина - мати. Проте, частиною 2 статті 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що факт смертельного травмування [PERSON] стався внаслідок її грубої необережності, а саме порушення ним пунктів 2.2, 2.3,2.,6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Відповідно до пунктів 2.2, 2.3, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року №54, перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива,вагона, дрезини тощо), при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід, Переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Крім того, [PERSON] порушила п. 3 Постанови КМУ №903 від 10.11.1995 року «Про правила поведінки громадян на залізничному транспорті», відповідно до якого особи, які не належать до працівників залізничного транспорту, не мають права ходити по залізничних коліях, знаходитися у службових приміщеннях залізниці, крім приміщень, де здійснюється прийом громадян, у вагонах під час їх відстою. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона має довести доказами обставини на які вона посилається, обґрунтовуючи позов. Порушення ж працівниками залізниці правил безпеки руху, на день ухвалення рішення не встановлено та доказів на підтвердження цього позивачем не надано. Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть [PERSON] сталася внаслідок її грубої необережності, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд погоджується з тим, що позивачам завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть дружини та матері неповнолітньої дитини, порушенням укладу їх життя, втратою рідної людини, люблячої матері та дружини, опори та моральної підтримки, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Так, позивач [PERSON] та його дитина, інтереси якої він представляє, втратили дружину та мати, яка займала важливе місце в їх житті. Її смерть спричинила психологічну травму позивачам. Її смерть однозначно спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань. Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі [PERSON] під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. На підставі викладеного та з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, понесених позивачами, вимог розумності та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів по 175 000 грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди, таким чином задовольнивши їх позовні вимоги частково. Щодо вимоги про стягнення витрат на спорудження пам`ятника. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. У постанові Верховного Суду від 19.03.2018 р. (справа №554/1793/15-ц), у відповідності до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10.07.2003 р. під похованням померлого потрібно розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Згідно копії товарного чека від 08.09.2019, виданого ФОП [PERSON] , [PERSON] на виготовлення та встановлення надгробного гранітного пам`ятника [PERSON] позивачем [PERSON] було витрачено 17 750,00 грн. (а.с. 26). Даний пам`ятник було встановлено на місці поховання [PERSON] (а.с. 27, 28). Отже, вимоги про стягнення витрат на виготовлення та спорудження пам`ятника в сумі 17 750,00 грн підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п/п 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. При зверненні до суду із позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2977,20 грн.. Позивачі судовий збір при зверненні до суду не сплачували, оскільки звільнені від його сплати на підставі п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь держави належить стягнути 2977,20 грн. судового збору за розгляд справи.

Outcome: approved