Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.12.2014 Дрогобицьким МВ ГУ МВС у Львівській області відкрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014140110002846 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. 16.02.2015 слідчим СВ Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області у даному кримінальному провадженні йому оголошено та вручено повідомлення про підозру у вчиненні даних кримінальних правопорушень. Він підозрювався у тому, що, перебуваючи на посаді голови дільничної виборчої комісії №461720 згідно постанови №28 від 16.10.2014 окружної виборчої комісії з виборів народних депутатів України одномандатного виборчого округу №121, являючись службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч розділу ІІ порядку нарахування та виплати одноразової грошової членам окружних і дільничних виборчих комісій з виборів народних депутатів України, затвердженого Постановою ЦВК №108 від 12.07.2012, не провівши засідання членів комісії ДВК №461720 та всупереч Закону України «Про вибори народних депутатів України», не склав відповідний протокол засідання членів, у результаті чого було надано одноразову грошову винагороду [PERSON] у сумі 500 грн та [PERSON] у сумі 800 грн, чим здійснив розтрату бюджетних коштів на загальну суму 1300 грн. Крім того, вказано, що він 12.11.2014, являючись службовою особою, вчинив службове підроблення, а саме: власноруч склав постанову №8 від 12.11.2014 «Про виплату одноразової грошової винагороди членам ДВК», підписав її від свого імені та імені секретаря дільничної виборчої комісії №461720 [PERSON] , поставив відтиск круглої печатки ДВК № [NUMBER] , яку в подальшому представив у бухгалтерію окружної виборчої комісії одномандатного виборчого округу №121, на підставі чого було надано одноразову грошову винагороду [PERSON] в сумі 500 грн та [PERSON] в сумі 800 грн, в результаті якої вищевказані особи безпідставно отримали грошову винагороду, чим спричинили збитки державному бюджету на суму 1300 грн. Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12014140110002846 від 16.12.2014, затвердженого прокурором Дрогобицької міжрайонного прокуратури Львівської області Скурчанським Ю.Ю. 04.06.2014, його обвинувачено у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. Постановою Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області від 28.12.2018 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014140110002846 від 16.12.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, закрито на підставі п.9 ч.2 ст.36, п.2 ч.1, ч.4 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином, вважає, що його повністю реабілітовано у незаконному звинуваченні. Однак, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, йому було завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 301516 грн, виходячи з часу незаконного перебування під слідством та, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, яка відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01.12.2021 становить 6500 грн. Тобто, він незаконно перебував під слідством та судом в період часу від повідомлення про підозру з 16.02.2015 по 28.12.2018 часу закриття кримінального провадження, а отже, 46 місяців 12 днів. Крім того, ним понесені матеріальні витрати на послуги адвокатів (10000 грн), а також витрати на проведення експертизи (12060 грн). Протягом 46 місяців 12 днів він був позбавлений можливості у повному обсязі реалізовувати свої звички і бажання, переніс глибокі психологічні хвилювання внаслідок незаконного перебування під слідством і судом. [PERSON] просить стягнути з Державного бюджету України в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 323576 грн. Представником Львівської обласної прокуратури Панькевичем Р.В. подано відзив на позов, в якому вказує на необґрунтованість позовних вимог, мотивуючи тим, що в матеріалах справи відсутні об`єктивні докази того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану його здоров`я, порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат. В основу позовної заяви покладено лише покази позивача, без жодних інших доказів, свідчень, висновків експертів тощо. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Окрім цього, розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу є неспівмірним, необґрунтованим обсягом виконаних адвокатських робіт, наданих послуг, затраченим часом на виконання цих робіт, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та не підтверджується долученими до заяви доказами. Представник Державної казначейської служби України Стегній А. подав відзив, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову до Державної казначейської служби України, мотивуючи тим, що Казначейство не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії органів державної влади. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, будь-яких спільних прав чи обов`язків у Казначейства по відношенню до позивача немає. Сам факт стягнення коштів з Державного бюджету чи органу державної влади не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем Казначейства чи його територіального органу. Вказує, що виконання рішень про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду здійснюється Казначейством шляхом стягнення коштів з Державного бюджету України за рахунок відповідної бюджетної програми, передбаченої на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Відтак, вважає, що позивачем безпідставно визначено спосіб відновлення його порушеного права через стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду в рахунок відшкодування моральної шкоди. Крім цього, звертає увагу, що позивачем не доведено понесений розмір витрат на судову експертизу. Вважає, що порушення кримінальної справи відбулось внаслідок наявності ознак злочину в діях позивача, а наявність чи відсутність складу кримінального правопорушення могло бути встановлено лише в межах розслідування кримінальної справи. Право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суду виникає лише в разі встановлення незаконності дій посадових осіб вказаних органів. Представник ГУНП у Львівській області Лазорко І. у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що в позовній заяві не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги саме до ГУНП у Львівській області про відшкодування моральної шкоди і не зазначено доказів, що підтверджують дану обставину. Також, на його думку, позивачем не наведено жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань, що повинне бути доведеним шляхом проведення психологічної експертизи. Жодної експертизи на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося. Вважає, що в позові не доведено наявності вини відповідача, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями та заподіяною шкодою. Позивачем не надано доказів, що йому було заподіяно фізичного болю та страждання, які він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, приниження честі, гідності, ділової репутації. Додатково зазначив, що 16.12.2014 Дрогобицьким МВ ГУ МВС у Львівській області відкрито кримінальне провадження №12014140110002846 за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. 16.02.2015 слідчим СВ Дрогобицького МВ ГУ МВС України у Львівській області старшим лейтенантом міліції Пелещаком Т.А. [PERSON] оголошено та вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. 16.02.2015 старшим прокурором Дрогобицької міжрайонної прокуратури Скурчанським Ю.Ю. затверджено обвинувальний акт відносно [PERSON] . Також даний обвинувальний акт підписано старшим слідчим СВ Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області капітаном поліції Зварич Н.Т. Таким чином, Головне управління Національної поліції у Львівській області жодним чином не вступало у правовідносини з позивачем, не вчиняло жодних дій відносно нього. Зазначає, що постановою КМУ від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі ГУ МВС України у Львівській області. Тобто, ГУ МВС України у Львівській області і органи, що входять до сфери управління ГУ МВС України у Львівській області та ГУ НП у Львівській області є окремими суб`єктами владних повноважень, мають різні ідентифікаційні коди юридичних осіб. У відповіді на відзив Львівської обласної прокуратури представник позивача - адвокат Семкович С.М. зазначає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, виходячи зі змісту ст.1167 ЦК України, в розмірі не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто, у межах гарантованого державою мінімального розміру. Факт незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності з 16.12.2016 по 28.12.2018 є доведеним постановою прокуратури. Додатково оскаржувати незаконні дії органу досудового розслідування, прокуратури у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності закон не вимагає. Перебування в стані тривалого кримінального переслідування негативно відобразилось на стані здоров`я позивача, у зв`язку з чим він звертався за медичною допомогою до лікарів, що стверджується даними медичної амбулаторної карти та медичними довідками, світлокопії яких долучено до матеріалів справи. Крім того, стверджує, що факт притягнення позивача до кримінальної відповідальності принизило його людську гідність, негативно вплинуло на ділову репутацію. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, попередньо подавши заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять такі задоволити. У судовому засіданні представник відповідача Львівської обласної прокуратури прокурор Павич С.В. позовні вимоги не визнав та підтримав викладене у відзиві на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Представники відповідачів Державної Казначейської служби України та ГУ НП у Львівській області в судове засідання не з`явилися, від останнього надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника. Вислухавши пояснення представника відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке. Встановлено, що постановою прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури Федишина В.Б. від 28.12.2018 кримінальне провадження №12014140110002846 від 16.12.2014 за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення. Відповідно до вказаної постанови, 16.12.2014 Дрогобицьким МВ ГУМВС у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12014140110002846 за фактом привласнення посадовими особами дільничної виборчої комісії №461720 коштів, призначених для виплат премій в сумі 1300 грн та вчинення останніми службового підроблення, з правовою кваліфікацією кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. За результатами проведеного досудового розслідування, не здобуто достатніх та об`єктивних доказів, які б свідчили про умисел та корисливий мотив у діях [PERSON] щодо розтрати державних коштів, шляхом зловживання службовим становищем, а відтак, в його діях відсутня суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, що в свою чергу виключає склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. Крім того, не здобуто достатніх та об`єктивних доказів, які б свідчили про внесення [PERSON] завідомо неправдивих відомостей до «Постанова №8 від 12.112014 «Про виплату одноразової грошової винагороди членам ДВК № [NUMBER] », а відтак, в його діях відсутня об`єктивна сторона кримінального правопорушення, що в свою чергу виключає склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання, в яких зазначив, що у 2014 році було відкрито кримінальне провадження, у той час [PERSON] був головою однієї із виборчих комісій. Після завершення виборчого процесу двом членам виборчої комісії виплачено премії. Під час досудового розслідування з`ясувалося, що для вирішення даного питання не були скликані збори, відповідно, не складався протокол зборів. На той час [PERSON] визнавав повністю вину, участь приймав його захисник адвокат Семкович С.М. На досудовому розслідуванні [PERSON] неодноразово не з`являвся на виклики, не отримував вчасно копії документів, зокрема, судом встановлювався строк для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. У подальшому [PERSON] не з`являвся для отримання обвинувального акту, що також затягувало час у провадженні. Він, як процесуальний прокурор у даному кримінальному провадженні, відповідно реагував на неправомірні дії адвоката [PERSON] під час досудового розслідування, скеровував скаргу у кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури. Після скерування обвинувального акту до суду [PERSON] не з`являвся у судові засідання, до нього застосовувався привід, а згодом останній виїхав за кордон, що унеможливлювало слухання справи, чим затягувався час судового розгляду. Адвокат [PERSON] подавав численні скарги, проводилось службове розслідування, однак, до дисциплінарної відповідальності нікого притягнуто не було. Згодом адвокат Семкович С.М. заявив йому, як процесуальному прокурору, відвід. Такий було задоволено, після чого призначено прокурора Дубіль О.І. Оскільки судом повертався обвинувальний акт, а [PERSON] знову не бажав отримувати жодних повідомлень та процесуальних документів, в тому числі, обвинувальний акт, досудове розслідування неможливо було завершити належним чином та вчасно. Крім цього, вважає, що дана позовна заява подана адвокатом Семковичем С.М., а не самим [PERSON] . На його переконання, позовні вимоги є безпідставними, оскільки органи досудового розслідування та прокуратура діяли в межах своїх повноважень, не вчиняючи жодних неправомірних (незаконних) дій. Тому, на його думку, позивачу не могла бути заподіяна шкода за відсутності неправомірних дій зі сторони відповідачів. Вважає, що стан здоров`я позивача не погіршився у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності, оскільки останній не звертався з клопотанням про зупинення кримінального провадження за станом здоров`я. Після отримання статусу підозрюваного [PERSON] скористався своїм правом на захист (послугами адвоката), йому надано доступ до матеріалів, такий не був позбавлений права заявляти клопотання і в кінцевому результаті він надав висновок експертизи. Тому вважає розмір шкоди, яку просить стягнути позивач, абсолютно невиправданим. Свідок [PERSON] надала суду показання, в яких вказала, що у кримінальному провадженні відносно [PERSON] у склад групи прокурорів входила вона та прокурор Скурчанський Ю.Ю. У лютому 2015 року до суду скеровано обвинувальний акт відносно [PERSON] . У липні зазначеного року судом відмовлено стороні захисту у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту. У грудні 2015 року до обвинуваченого судом застосовано привід у зв`язку з повторною неявкою. Захисник обвинуваченого заявив головуючому у справі відвід, оскільки було відмовлено у поверненні обвинувального акту. У подальшому справа перебувала у провадженні іншого судді, якому адвокат двічі заявляв відвід, а згодом судом була задоволена заява адвоката про відвід прокурора Скурчанського Ю.Ю. Коли вона почала приймати участь у судових засіданнях, суд повернув обвинувальний акт і така ухвала була залишена в силі апеляційною інстанцією. Зазначила, що адвокат [PERSON] доводиться [PERSON] рідним дядьком. Вона направляла поштову кореспонденцію їм за однією адресою, яку вони повідомили, однак, останні її не отримували. При цьому, вона скеровувала запити в прикордонну службу і з`ясувала тоді, що адвокат перебував в Україні. Після того, як вона скерувала до суду обвинувальний акт, головуючою у справі було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката про його повернення та призначено справу до судового розгляду. Як наслідок, стороною захисту судді було заявлено відвід і такий був задоволений. У квітні 2017 року задоволено відвід ще одному судді, після чого, лише у листопаді 2017 року, іншим головуючим у справі знову повернуто обвинувальний акт. Вона мала намір втретє скласти обвинувальний акт, проте, керівництво прокуратури передало справу прокурору Федишину В.Б., який закрив кримінальне провадження. Доповнила, що зволікав та затягував процесуальний час адвокат [PERSON] , який їй особисто говорив, що не допустить розгляду справи в суді. Вважає, що прокуратура і поліція вживали усіх заходів, щоб належно повідомляти учасників кримінального провадження, однак, сторона захисту зловживала своїми процесуальними правами. Тому, на її думку, [PERSON] не зазнав моральних страждань, оскільки навіть не з`являвся на виклики суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання, в яких зазначив, що постановою про групу прокурорів його було включено у її склад у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] . Ним було вивчено матеріали кримінального провадження, у якому два рази повертався обвинувальний акт, у судові засіданні у 90 процентів випадків не з`являвся [PERSON] та його захисник, і в кінцевому результаті він дійшов висновку, що зібрані докази не доводять вини [PERSON] , а кримінальне провадження підлягає закриттю. У подальшому він вручив захиснику повідомлення про право на відшкодування шкоди. Проте, у даному випадку вважає розмір шкоди, заявлений позивачем, необґрунтованим, оскільки запобіжний захід до останнього не обирався, більшість судових засідань відкладалися через те, що [PERSON] перебував за кордоном; жодних обмежень він не зазнав; його захисником адвокатом Семковичем С.М. заявлялись різного роду клопотання (відводи суддям, прокурорам), в основному засідання відкладалися через неявку сторони захисту. [PERSON] не з`являвся і на його виклики в прокуратуру, які направлялися перед закриттям провадження. Тому, на його думку, жодних незаконних дій як зі сторони органу досудового розслідування, так і зі сторони прокуратури не було. Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Пунктом 14 частини 1 статті 3 КПК України визначено, що притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (ч.7 ст. 1176 ЦК України). Частиною 1 \~статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках\~закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Положеннями ст.3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується, в тому числі, й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (ст.4 вказаного Закону). Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, суд приходить висновку про доведеність\~факту понесення\~позивачем моральних\~страждань та\~переживань з\~приводу незаконного\~притягнення як\~підозрюваного та\~обвинуваченого,\~що безумовно завдало йому моральної шкоди і такий має право на її відшкодування незалежно від вини посадових осіб органів досудового розслідування чи прокуратури. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Водночас залучення або ж незалучення до судового вирішення спору такого органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не орган державної влади, який порушив права чи інтереси позивача. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27 листопада 2019 року\~у справі № 242/4741/16-ц. Таким чином, доводи представника відповідача, викладені у відзиві, зокрема Державної казначейської служби України, який зазначає, що Казначейство не є учасником спірних відносин, а також Головного управління Національної поліції у Львівській області, який вказує, що жодним чином Управління не вступало у правовідносини з позивачем та не вчиняло жодних дій відносно останнього, не впливають на правильне визначення належного відповідача у справі, яким є держава, а не орган, діями якого, на переконання позивача, заподіяно шкоду. Представники відповідачів у своїх запереченнях у відзиві також посилаються на необґрунтованість позовних вимог, зазначаючи зокрема, що позивачем не наведено жодних доказів щодо характеру, глибини та тривалості страждань, а також останнім не доведено наявності вини відповідачів, тобто, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними діями та заподіяною шкодою. На підтвердження своїх заперечень прокуратурою надано ряд письмових доказів, які, на переконання відповідача, свідчать про зловживання [PERSON] та його захисником адвокатом Семковичем С.М. своїми процесуальними правами, що призвело до затягування проведення досудового розслідування та судового процесу. Відтак, судом встановлено, що 11.02.2015 [PERSON] допитано в якості свідка, який погодився з тим, що він одноосібно вирішив питання щодо виплати грошової винагороди членам ДВК та не здав відповідний протокол засідання комісії в ОВК, і з цією ж метою він самостійно заповнив постанову ДВК №8. Ухвалою слідчого судді від 28.05.2015 [PERSON] , як підозрюваному, та його захисникам встановлено строк для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження до 03.06.2015. Після скерування обвинувального акту до суду, захисником Дем`яновського Д.Р. неодноразово заявлялися відводи суддям головуючим у справі, судові засідання у більшості випадків відкладалися через неявку обвинуваченого або ж за клопотанням його захисника, також адвокатом до суду подавались клопотання про повернення обвинувального акту, при цьому, такі двічі судом повертались. Адвокатом Семковичем С.М. подавалися різного роду скарги та звернення, пов`язані із проведенням згаданого кримінального провадження, у тому числі, на дії працівників правоохоронних органів та прокуратури. Поряд з тим, прокурором Скурчанським Ю.Ю. скеровувалась голові кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Львівської області скарга на дії адвоката Семковича С.М. Однак, у матеріалах справи відсутні докази, які б доводили (встановлювали) протиправність чи неналежність дій останнього. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази щодо накладення грошового стягнення на учасників кримінального провадження за невиконання процесуальних обов`язків. Не зважаючи на непоодинокі зави захисника про відводи (судді, прокурора), непоодинокі клопотання про відкладення розгляду справи, а також про повернення обвинувального акту, суд бере до уваги той факт, що такі у своїй більшості були задоволені судом, очевидно за наявності підстав для їх задоволення. Слід також звернути увагу, що право на відшкодування шкоди не виникає у разі, якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування. Крім цього, не має права на відшкодування шкоди і фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Такі вимоги встановлені ст. 1176 ЦК. При цьому, самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи (постанова Верховного Суду від 25.04.2019 у справі\~№704/696/16-ц). Беручи до уваги викладене, а також показання свідків, судом не здобуто доказів, які б виключали право позивача на відшкодування шкоди. Зокрема, показання [PERSON] , отримані під час досудового розслідування, та показання прокурора Скурчанського Ю.Ю. в судовому засіданні з приводу того, що позивач на досудовому розслідуванні визнавав вину, не можуть свідчити про самообмову, оскільки, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження, за результатами проведеного досудового розслідування не здобуто достатніх та об`єктивних доказів, які б свідчили про умисел та корисливий мотив у діях [PERSON] щодо розтрати державних коштів шляхом зловживання службовим становищем, а також не здобуто достатніх та об`єктивних доказів, які б свідчили про внесення останнім завідомо неправдивих відомостей до постанови №8. У той же час, вищезгадані показання [PERSON] не перешкоджали з`ясуванню істини у кримінальному провадженні. Суд, серед іншого, бере до уваги й те, що згідно з постановою про закриття кримінального провадження, окрім відсутності достаніх та об`єктивних доказів, за результатами проведеного досудового розслідування встановлено відсутність в діях [PERSON] суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, та об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. А отже, останньому передчасно повідомлено про підозру у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, не з`ясувавши усіх обставин події та не зібравши достатньо переконливих доказів для обгрунтованої підозри. Відтак, вказане потягло за собою незаконне притягнення до кримінальної відповідальності позивача (п.14 ч.1 ст.3 КПК). Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка в свою чергу зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначила, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Суд звертає увагу на те, що позивач до стягнення в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди зарахував витрати на правову допомогу та проведення експертизи. Проте, моральна шкода, відповідно до ст.23 ЦК України, відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Виходячи із суті моральної шкоди, до такої не належать витрати на правову допомогу та на проведення експертизи. Таким чином, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. Отже, враховуючи, що [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення 16.02.2015, а закрито кримінальне провадження 28.12.2018, то кримінальне переслідування позивача тривало 46 місяців і 12 днів. Мінімальний розмір заробітної плати, згідно Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік», з 01.10.2022 становить 6700 грн. З урахуванням конкретних обставин справи, обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків та інших негативних наслідків морального характеру, з огляду на засади розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про стягнення в користь позивача 310793,55 грн (46 місяців 12 днів * 6700 грн) моральної шкоди.

Outcome: approved