Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

10.02.2022р. (згідно даних поштового відправлення а.с. 76-77) Фонд державного майна України (далі ФДМУ) в особі в.о. голови фонду Батової О.І. (діє на підставі наказу ФДМУ від 03.02.2022р. № 102к а.с. 75) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , ТОВ «КП Комфорт» про визнання недійсним правочину, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначивши третіми особами ТОВ «ДП Комфорт», [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського МНО Зайченко І.А. (а.с. 1-15). Ухвалою судді Наумової О.С. від 21.02.2022р. відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження, витребувано докази (а.с. 79). Ухвалою суду від 29.04.2022р. витребувано докази: витребувано у [PERSON] , ТОВ «КП Комфорт», приватного нотаріуса Дніпровського МНО Зайченко І.А. належним чином завірену копію договору купівлі-продажу житлового приміщення № 604 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 05.05.2016р. та посвідчений Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко Іриною Анатоліївною за реєстровим № 617 (а.с. 90). Підготовче засідання у справи закрите 09.06.2022р. та справи призначена до розгляду у судовому засіданні (а.с. 109). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.05.2016р., укладеного з ТОВ «КП Комфорт», [PERSON] набув права власності на житлове приміщення № 604 у гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] . Водночас, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ТОВ «КП Комфорт» набуло право власності на об`єкти житлової нерухомості гуртожитку літ. А-12, за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. у справі № 39/97-08. Будівля гуртожитку по [ADDRESS] була збудована за рахунок централізованих джерел фінансування. Цей гуртожиток був переданий на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд. Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих від 29.03.1974р. № 191 затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця, збудованого СУ-1 для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання. Наказом від 21.03.1989р. Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізовано в Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке в свою чергу наказом від 08.04.1993р. № 151 ліквідовано, а на його базі створено орендне підприємство Дніпропетровської виробничо- торговельної взуттєвої фірми «Оріль». Орендним підприємством у 1993 році був приватизований цілісний майновий комплекс Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання шляхом викупу. В подальшому орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізовано в Акціонерне товариство «Оріль». Після приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на будівлю гуртожитку на [ADDRESS] було зареєстроване Комунальним підприємством Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації за Акціонерним товариством «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.1993р. № КП-151 та переліку/розшифровки/ від 28.10.1993р. обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП ДМБТІ від 11.05.2002р. № 2671, окрім частини приміщень підвалу та 1-го поверху, що перейшли у власність КП «Промінь». Надалі АТ «Оріль» було перетворено в Закрите акціонерне товариство «Оріль». Згідно матеріалів приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль», 10.09.1993р. між Фондом державного майна України в особі представника Попової А.А. та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», від імені якої діяв голова ради організації орендарів [PERSON] , був укладений договір купівлі- продажу № КП-151, предметом якого є цілісний майновий комплекс - Дніпропетровська виробничо-торговельна взуттєва фірма «Оріль», яка знаходиться в м. Дніпропетровськ на вул. Ю. Фучіка, 18, вартістю 2001848 тис. крб. У подальшому, а саме 28.10.1993р., був підписаний відповідний акт прийому-передачі, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв згідно з договором купівлі-продажу від 10.09.1993р. № КП-151 частку викупленого державного майна вищезазначеного підприємства вартістю 2001848 тис. крб. Відповідно до довідки «Характеристика предприятия», яка є додатком до додаткової угоди до договору оренди від 26.06.1991р. № 35, до складу Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» включено ряд соціально-побутових об`єктів, зокрема, гуртожиток на вул. Набережна Перемоги, 46 у м. Дніпро, який є предметом даного спору. Інші документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні. Разом із тим, під час приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» Фонд керувався Законом України «Про приватизацію державного майна» та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цього Закону. Але ч. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» в редакції, яка була чинною на момент приватизації ДВТ фірми «Оріль», чітко було визначено, що дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів житлового фонду. Враховуючи положення статті 4 Житлового кодексу Української РСР, до складу житлового фонду входять житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Житлові будинки і житлові приміщення в інших будівлях, що належать державі, становлять державний житловий фонд. Статтями 127 - 131 Житлового кодексу УРСР та пунктом 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208 (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки. Враховуючи, що такі житлові будинки належали підприємствам на праві повного господарського відання, то їх, тобто гуртожитки, слід відносити до об`єктів державного житлового фонду. Спеціальним законодавством, яке регулює приватизацію державного житлового фонду, є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Таким чином, гуртожитки як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна», отже, відповідно і гуртожиток на [ADDRESS] не був приватизований у складі єдиного майнового комплексу Дніпропетровської ВТФ «Оріль» та залишився у державній власності. Документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні. Щодо розшифровки основних засобів із залишкової вартості на 28.10.1993р., що є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу від 08.09.1993р. № КП-151, якою визначено перелік обладнання, будівель та споруд, які увійшли до складу державного майна, яке підлягало викупу відповідно до цього договору, та відповідно до якої спірний гуртожиток увійшов до вказаного переліку, зазначаємо. Зазначена розшифровка була підписана тільки однією особою, а саме головою ради організації орендарів Грицаном В. В. Підпис представника Фонду державного майна України, уповноваженого на підписання договору, відсутній. Також даний документ взагалі відсутній в архівній справі Фонду з приватизації ДП «Оріль». ДП «Оріль» в 2006 році звернулося з позовом до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності на будівлю гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2007р. у справі № 14/51-07(41/36-07) позов було задоволено, визнано за ДП «Оріль» право власності на будівлю гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Не погодившись із зазначеним рішенням, Фондом було подано касаційну скаргу. Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008р. у справі № 14/51-07(41/36-07) касаційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2009р. у справі № 11/25-09 (14/51-07(41/36-07) провадження було припинено у зв`язку з припиненням державної реєстрації ДП «Оріль» та визнанням його банкрутом. Крім того, в 2007 році ТОВ «ДП Комфорт» звернулось до ДП «Оріль» з позовом про визнання договору купівлі-продажу чинним та визнання права власності. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. у справі № 39/97-08 позов задоволено. Не погодившись із зазначеним рішенням, Фондом було подано касаційну скаргу. Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008р. у справі № 39/97-08 касаційну скаргу було задоволено, рішення Господарського суду. Дніпропетровської області скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009р. у справі № 16/91-09 (39/97-08) провадження було припинено. А відтак ТОВ «КП Комфорт» не набуло права власності на вищезазначене майно та не мало права їм розпоряджатися. Повідомляємо, що у жовтні 2007 року [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду із позовом до Фонду державного майна України, ТОВ «ДП Комфорт», третя особа - З AT «Оріль», в якому просили визнати приватизацію гуртожитку на [ADDRESS] недійсною, виключивши його з переліку нерухомого майна, яке передавалося у власність ЗАТ «Оріль» згідно з договором купівлі- продажу від 08.09.1993р. У березні 2010 року ТОВ «ДП Комфорт» також звернулося до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] та Фонду державного майна України про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що 13.11.2007 між ним та ДП «Оріль» було укладено в письмовій формі договір купівлі-продажу, предметом якого був вказаний гуртожиток. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2010р. у справі № 2-242/10 в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] відмовлено, а позов ТОВ «ДП Комфорт» задоволено та визнано право власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010р. зазначене рішення скасовано - позов [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] задоволено частково, а провадження за позовом ТОВ «ДП Комфорт» закрито. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2012р. рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010р. в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] скасовано та провадження у справі в цій частині - закрито, а в частині позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Результатом повторного розгляду даної справи стало рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012 у справі № 2- 242/10, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку А-12 за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи таке рішення, суд врахував те, що відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір купівлі-продажу частини будівлі від 13.11.2007р. укладений між ДП «Оріль» та ТОВ «ДП Комфорт» в письмовій формі без нотаріального посвідчення. Доводи ТОВ «ДП Комфорт» про те, що ДП «Оріль» ухилилося від нотаріального посвідчення вказаного договору купівлі-продажу, а тому вони мають право відповідно до вимог ст.ст. 628, 655, 658 ЦК України на визнання за ним права власності на спірну частину гуртожитку, колегія суддів визнала необгрунтованими, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується саме з нотаріальним посвідченням та з державною реєстрацією тощо. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2013р. у справі № 910/10830/13 за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України, за участю третьої особи - Колективного підприємства «Промінь», про визнання приватизації закритим акціонерним товариством «Оріль» гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , недійсною, було відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю. Під час розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідно до частини першої ст. 127 Житлового кодексу Української РСР (у відповідній редакції) для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно з п. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дія цього Закону не поширюється на приватизацію об`єктів державного земельного та житлового фондів, а також об`єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються. Враховуючи дійсні обставини справи, судом було встановлено, що після завершення приватизації Дніпропетровської виробничо-торговельної фірми «Оріль» спірний гуртожиток не був включений до складу цілісного майнового комплексу, тобто фактично залишився у державній власності. Таким чином, оскільки ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на майно гуртожитку, договір кугіівлі-продажу частини будівлі гуртожитку А-12 за адресою: [ADDRESS] від 13.11.2007р., що був укладений між ним та ДП «Оріль», є нікчемним, що було встановлено Апеляційним судом Дніпропетровської області в межах розгляду справи № 2-242/10. Отже, останній не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ «КП Комфорт», оскільки не мав на це правових підстав, що і було встановлено постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. у справі № 904/10561/15. У справі № 901/10830/13 суд першої інстанції, дослідивши матеріали наданої Фондом державного майна України приватизаційної справи Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль», встановив, що розшифровка основних засобів залишкової вартості станом на 28.10.1993р. у матеріалах даної приватизаційної справи відсутня, а матеріали цієї справи містять посилання на Договір купівлі-продажу від 10.09.1993р. № КП-151. Разом з цим, враховуючи дійсні обставини справи, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу (рішення Господарського суду м. Києва від 26.11.2013р. у справі № 910/10830/13). Залишаючи без змін визнане Господарським судом міста Києва судове рішення, Київський апеляційний господарський суд констатував, що враховуючи висновки суду першої інстанції у справі № 910/10830/13, викладені в судовому рішенні, колегія суддів зазначає, що судом неодноразово були досліджені всі фактичні обставини та матеріали справи (в тому числі оригінал приватизаційної справи) і достовірно встановлено, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, що є підставою для відмови. У свою чергу Вищий господарський суд України, переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що 08.09.1993р. між Фондом державного майна України (продавець) та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо- торговельної взуттєвої фірми "Оріль" (покупець), було укладено договір купівлі-продажу № KП-151, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив цілісний майновий комплекс - Дніпропетровську виробничо-торговельну взуттєву фірму "Оріль", яка знаходиться в м. Дніпропетровську на вул. Ю. Фучіка, 18, вартістю 2 001 848 тис. крб, та який був зданий їй в оренду з правом викупу, на земельній ділянці 6,4768 га. За умовами пункту 1.3 Договору право власності на цілісний майновий комплекс Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми "Оріль", що приватизується, переходить до Покупця з моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу. До цього часу державне майно знаходиться у Покупця на праві повного господарського відання. Наведені обставини встановлені рішеннями господарських судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 910/10830/13, які набрали законної сили на момент винесення рішення, тому відповідно до приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України є підставою для звільнення від доказування. Отже, встановлені судовими рішеннями у справі № 910/10830/13 обставини, а саме відсутність у матеріалах приватизаційної справи розшифровки основних засобів залишкової вартості станом на 28.10.1993р., висновок судів, що до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, що державне майно знаходилося у покупця на праві повного господарського відання (організації орендарів Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль») до моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу КП-151, є преюдиційними, тобто такими, що не потребують доказування. Крім того, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. у справі № 904/10561/15 за позовом ТОВ «КП Комфорт» до ТОВ «ДП Комфорт» про визнання права власності було задоволено позовні вимоги Позивача в повному обсязі та визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «КП Комфорт» право власності на передане йому як внесок до статутного капіталу нерухоме майно в будівлі гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] , а саме: а*** - ґанок; приямки; загальна площа першого поверху гуртожитку 85,5 кв. м; загальна площа другого поверху гуртожитку 547,9 кв. м; загальна площа третього поверху гуртожитку 338,1 кв. м; загальна площа четвертого поверху гуртожитку 454,1 кв. м; прим. 512 (п`ятий поверх): поз. 1 площею 1,8 кв. м; поз. 4 площею 4,1 кв. м; загальна площа приміщення 512 - 34,2 кв. м; загальна площа п`ятого поверху гуртожитку 430,1 кв. м; загальна площа шостого поверху гуртожитку 471,5 кв. м; загальна площа сьомого поверху гуртожитку 584,9 кв. м; загальна площа восьмого поверху гуртожитку 435,8 кв. м; загальна площа дев`ятого поверху гуртожитку 548,5 кв. м; загальна площа десятого поверху гуртожитку 622,9 кв. м; загальна площа одинадцятого поверху гуртожитку 620,70 кв. м; загальна площа дванадцятого поверху гуртожитку 444,2 кв. м; загальна площа гуртожитку літ. А-12 - 5750 кв. м та у загальному користуванні ганок літ. а. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Водночас, постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. вказане рішення було скасовано, а провадження у справі припинено. А відтак ТОВ «КП Комфорт» не набуло права власності на вищезазначене майно та не мало права ним розпоряджатися. Посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 387, 388 ЦК України, ФДМУ просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 05.05.2016 за № 617 між [PERSON] та ТОВ «КП Комфорт», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А.; визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на житлове приміщення № 604 гуртожитку літ. А - 12, яке складається з: 1 - коридор, площею 4,1 кв. м; 2 - душова, площею 0,9 кв. м; 3 - туалет, площею 1,0 кв. м; 4 - житлова, площею 12,1 кв. м; 5 - житлова, площею 17,4 кв. м; житловою площею 29,5 кв. м, загальною площею 35,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 610 гуртожитку літ. А - 12, яке складається з: 1 - коридор, площею 4,1 кв. м; 2 - душова, площею 0,9 кв. м; 3 - туалет, площею 1,0 кв. м; 4 - житлова, площею 12,1 кв. м; 5 - житлова, площею 17,4 кв. м; житловою площею 29,5 кв. м, загальною площею 35,5 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також просив компенсувати за рахунок відповідачів судові витрати. Представник позивача Іванченко І.С. (діє\~на підставі\~довіреності від\~28.01.2022р.\~ а.с.\~103) 03.10.2022р. надала заяву, у якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. 126). Відповідач [PERSON] і представник відповідача - ТОВ «КП Комфорт» в підготовче і судове засідання жодного разу не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином (а.с. 86-88, 95-98, 105-106, 113-117, 122-125), про причини неявки не повідомили, із клопотаннями до суду не зверталися. Представник третьої\~особи [PERSON] адвокат Батирь В.А. (діє на підставі доручення від 30.08.2021р. а.с. 104) 03.10.2022р. надав заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. 126). Представник третьої особи - ТОВ «ДП Комфорт» в підготовче і судове засідання жодного разу не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином (а.с. 86-88, 95-98, 105-106, 113-117, 122-125), про причини неявки не повідомив, із клопотаннями до суду не звертався. Від приватного нотаріуса Дніпровського МНО Зайченко І.А. 07.06.2022р. надана заява про розгляд справи без її участі, надані на вимогу суду витребувані докази (а.с. 99\~- 102). Згідно з ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 05.05.2016р., укладеного з ТОВ «КП Комфорт», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Зайченко І.А., за реєстровим № 617, [PERSON] набув права власності на житлове приміщення № 604 у гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 100 101). У договорі вказано, що зазначене нерухоме майно належить продавцю на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. у cправі № 904/10561/15. Судом встановлено, що відповідно до рішення ради директорів підприємств взуттєвої промисловості МЛП УРСР від 3-4 квітня 1974 р. «Про упорядкування обліку і розподілу жилої площі на підприємствах і в організаціях системи Міністерства легкої промисловості УРСР», за рахунок централізованих джерел фінансування будується гуртожиток на 620 місць (а.с. 17 19). Рішенням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів трудящих № 191 параграф 12 від 29.03.1974 р. затверджено Акт держкомісії від 28.03.1974р. про прийняття в експлуатацію гуртожитку на 682 місця, збудованого СУ-1 треста «Дніпрогорстрой» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання (а.с. 23). Наказом від 21.03.1989р. Дніпропетровське виробниче взуттєве об`єднання реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгове взуттєве об`єднання, яке, в свою чергу, наказом від 08.04.1993 р. № 151, ліквідовано, а на його базі створене Орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль». Орендним підприємством у 1993 році був приватизований цілісний майновий комплекс (надалі ЦМК) Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання шляхом викупу. В подальшому, орендне підприємство Дніпропетровської виробничо-торговельної взуттєвої фірми «Оріль» було реорганізовано в Акціонерне товариство «Оріль». Після приватизації ЦМК Дніпропетровського виробничо-торгового взуттєвого об`єднання право власності на будівлю гуртожитку по вул. Набережна Перемоги, буд.46 у м. Дніпро було зареєстровано КП «ДМБТІ» за АТ «Оріль» на підставі договору купівлі-продажу КП-151 від 08.09.1993 р. та переліку (розшифровки) від 28.10.1993 р. обладнання, будівель та споруд, що увійшли до складу майна, про що свідчить лист КП «ДМБТІ» від 11.05.2002р. за № 2671, окрім частини приміщень підвалу та 1-го поверху, що перейшло у власність КП «Промінь». В подальшому АТ «Оріль» перетворено у ЗАТ «Оріль». Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2007р. у справі № 14/51-07(41/36-07) задоволено позов Дочірнього підприємства «Оріль» до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності на будівлю гуртожитку (а.с. 24 27). За обставинами цієї справи, АТ «Оріль», правонаступником якого є ЗАТ «Оріль», внесло до статутного фонду Дочірнього житлово-комунального підприємства «Комфорт» акціонерного товариства «Оріль», правонаступником якого є Дочірнє підприємство «Оріль» будівлю гуртожитку, але, як стверджувало у позові ДП «Оріль», ЗАТ «Оріль» не надало останньому правовстановлюючих документів, з огляду на що ДП «Оріль» звернулося до господарського суду із позовом до ЗАТ «Оріль» про визнання права власності. На підставі цього рішення за ДП «Оріль» було зареєстровано право власності. Проте, це рішення Постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2008р. за касаційною скаргою ФДМУ скасовано, матеріали справи направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області (а.с. 28 29). Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.2009р. провадження у справі припинене у зв`язку з припиненням відповідача у справі - ЗАТ «Оріль» (а.с. 30). Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. у справі № 39/97-08 задоволено позов ТОВ «ДП «Комфорт» до ДП «Оріль» про визнання права власності на частину будівлі гуртожитку, переданої ТОВ «ДП «Комфорт» за простим письмовим договором, від нотаріального посвідчення якого ДП «Оріль» ухилилося (а.с. 31 32). Право власності було зареєстровано КП «ДМБТІ» на підставі цього рішення. Як вказує позивач, за даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ТОВ «КП Комфорт» набуло право власності на об`єкти житлової нерухомості гуртожитку літ. А-12, за адресою: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 46, на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. у справі № 39/97-08. Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009р. у справі № 39/97-08 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008р. скасовано за касаційною скаргою ФДМ України, матеріали справи направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області (а.с. 33 - 34). Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009р. провадження у справі припинено у зв`язку з припиненням відповідача у справі - ДП «Оріль» (а.с. 35). Отже, це рішення суду також не стало підставою набуття права власності на будівлю гуртожитку ТОВ «ДП «Комфорт». У 2007 році інші мешканці гуртожитку зверталися до суду із вимогами про захист житлових прав. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2010р. за позовом [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] до ФДМУ і ТОВ «ДП «Комфорт» про визнання приватизації будівлі гуртожитку недійсною та за зустрічним позовом ТОВ «ДП «Комфорт» до [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] до ФДМУ про визнання права власності на будівлю гуртожитку, у задоволенні позову про визнання приватизації недійсною відмовлено, право власності на будівлю гуртожитку визнано за ТОВ «ДП «Комфорт». Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010р. у справі № 22ц-9174/2010 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2010р. скасовано, визнано незаконним включення будинку гуртожитку до ЦМК Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвих фірми «Оріль» переданої у порядку приватизації ЗАТ «Оріль» у 1993 році, провадження за зустрічним позовом закрито (а.с. 36 39). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2012р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.04.2010р. і рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2010р. скасовано, провадження у справі в частині позовних вимог до ФДМУ, ТОВ «ДП Комфорт» про визнання приватизацію недійсною закрито. Підставою закриття провадження в зазначеній частині слугувало те, що спір стосується приватизації державного майна, а не приватизації державного житлового фонду, тому цей спір підсудний господарським судам. В частині визнання права власності за ТОВ «ДП Комфорт» справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 40 42). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012р. ТОВ «ДП Комфорт» відмовлено в задоволенні позову про визнання за ним права власності на будівлю гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43 44). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2013р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ «ДП Комфорт» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.09.2012р. (а.с. 45 46). Рішенням Господарського\~суду м.\~Києва від\~26.11.2013р.\~у справі\~№ 910/10830/13 (а.с. 47 50) за позовом [PERSON] до Фонду державного майна України, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, що було залишено без змін Постановою Вищого Господарського Суду від 06.12.2016р., встановлено, що до початку приватизації Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» та після її завершення спірний гуртожиток за адресою: [ADDRESS] не був у складі цілісного майнового комплексу. Розшифровка від 28.10.1993 року в дослідженому судами оригіналі приватизаційної справи відсутня, на підставі чого судами першої, апеляційної і касаційної інстанцій встановлено, що ні до ні після приватизації будівля гуртожитку до складу ЦМК ДВТВ «Оріль» не входила, спірна нерухомість внесена до Єдиного реєстру об`єктів державної власності. За умовами пункту 1.3 Договору купівлі-продажу № КП-151 від 08.09.1993 року, укладеного між Фондом державного майна України (Продавець) та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» (Покупець), право власності на цілісний майновий комплекс Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль», що приватизується, переходить до Покупця з моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу. До цього часу державне майно знаходиться у Покупця на праві повного господарського відання». Судом у цій справі встановлено, що Дніпропетровська виробничо-торгівельна взуттєва фірма «Оріль» до моменту приватизації її шляхом викупу організацією орендарів була об`єктом державної власності, оскільки входила до складу підприємств взуттєвої: промисловості і підпорядковувалася Міністерству легкої промисловості УРСР. Правовий режим майна державного підприємства визначений частиною і статті 37 Закону УРСР від 07.02.1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин): «майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України». Частиною 2 зазначеної статті визначено, що у разі прийняття державним органом, уповноваженим управляти державним майном, рішення про реорганізацію або ліквідацію державного підприємства, трудовий колектив має право вимагати передачі підприємства в оренду або перетворення його в інше підприємство, засноване на колективній власності. На базі Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» була створена організація орендарів, яка згодом здійснила приватизацію цілісного майнового комплексу фірми шляхом викупу, та здійснила її перетворення в об`єкт колективної власності - Акціонерне товариство «Оріль», що вірно встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи. Приватизація державного майна (у даному випадку цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль») здійснювалася спеціально уповноваженим на те органом - Фондом державного майна України. Відповідно до Тимчасового положення, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року № 2558-ХII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд державного майна України (Фонд) є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавного власністю, а основними завданнями Фонду, зокрема, є захист майнових прав України на її території та за кордоном. Отже, як встановлено господарськими судами у справі № 910/10830/13, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, гуртожиток залишився у власності держави. Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Господарського\~суду Дніпропетровської\~області від\~28.12.2015р.\~у cправі\~№ 904/10561/15 визнано за ТОВ КП «Комфорт» право власності на передане йому ТОВ «ДП Комфорт» як внесок до статутного капіталу нерухоме майно гуртожитку (а.с. 60-62). Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. це рішення скасовано, оскільки право власності ТОВ «ДП «Комфорт» було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав 05.08.2008р. на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 р., яке у подальшому було скасовано, тобто відсутнє рішення суду про визнання за ТОВ «ДП «Комфорт» права власності, зокрема, і на спірне майно. Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р. скасовано повністю і припинено провадження у справі в зв`язку з відсутністю між сторонами предмету спору (а.с. 63 65). Однак в процесі оскарження рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015р., 07.05.2016р. між ТОВ «КП-Комфорт» і [PERSON] було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу житлового приміщення № 604 гуртожитку літ А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за реєстровим № 617. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 215 ЦК України унормовано підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Частиною 2 статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є, зокрема, держава. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Приписами статті 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Відповідно до ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд державного майна відповідальний перед Президентом України. Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», до основних завдань Фонду державного майна України належать: повернення у державну власність державного майна, що було відчужене або вибуло з державної власності з порушенням законодавства. Поняття управління об`єктами державної власності визначене статтею 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», згідно якої, управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Статтею 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначені повноваження уповноважених органів управління, а саме: ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, та внесення пропозицій щодо умов його подальшого використання; надання згоди Фонду державного майна України на передачу об`єктів державної власності до статутних капіталів господарських товариств, виконання інших передбачених законодавством функцій з управління об`єктами державної власності. Статтею 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» до повноважень Фонду державного майна України віднесено, зокрема, забезпечення захисту майнових прав держави на території України відповідно до законодавства. Тож, здійснивши системний аналіз наведених вище норм матеріального і процесуального права, суд прийшов до висновку, що позивач позбавлений можливості в позасудовому порядку визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна та визнати право власності на нього. Таким чином, оскільки спірне майно вибуло з володіння поза волею власника, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог Фонду державного майна України, визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України та витребування на користь держави в особі Фонду державного майна України з володіння [PERSON] житлового приміщення № 604 гуртожитку літ.А-12, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для\~здійснення державної\~реєстрації права\~власності на\~майно,\~що підлягає\~державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Відповідно до п. 9 ч. 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно вимог ст.141 ЦПК України на користь Фонду державного майна України з відповідачів підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за три позовні вимоги в розмірі 7443,00 грн. (а.с. 16) по 3721,50 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved