Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

29 липня 2022 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на статті 11, 1212-1213 ЦК України, просить стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 20 700 гривень та понесені судові витрати по оплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у січні 2020 року [PERSON] звернувся до позивача [PERSON] з проханням надати грошові кошти в розмірі 21 100 гривень на декілька днів. 08 січня 2020 року позивач [PERSON] через термінал IBOX поповнила платіжну картку [NUMBER] АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» («Monobank») на ім`я [PERSON] на загальну суму 21 100 гривень. Оскільки відповідач не повертав грошові кошти, позивач телефонувала відповідачу та просила повернути грошові кошти в розмірі 21 100 гривень, які були перераховані 08 січня 2020 року, але відповідач відмовився повертати грошові кошти. 26.07.2021 позивач надіслала відповідачу вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 21 100 гривень. 01 травня 2022 року відповідач сплатив на рахунок позивача 400 гривень. Залишок коштів в розмірі 20 700 гривень станом на липень 2022 року не повернутий відповідачем. Оскільки відсутні докази укладання між позивачем та відповідачем будь-якого договору, можливо здійснити висновок про безпідставність збереження отриманої грошової суми, і тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу залишок у сумі 20 700 гривень на підставі статті 1212 ЦК України. Ухвалою судді від 24 серпня 2022 року, після виконання вимог, передбачених частиною 6 статті 187 ЦПК України, було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 22 вересня 2022 року. Ухвалою суду від 22 вересня 2022 року розгляд справи було відкладено на 12 жовтня 2022 року на підставі частини 4 статті 223 ЦПК України. Ухвалою суду від 12 жовтня 2022 року розгляд справи було відкладено на 20 жовтня 2022 року на підставі пункту 5 частини 2 статті 223 ЦПК України. В призначене судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. До суду в системі «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання, в якому вона просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Додатково позивач зазначила, що 08.01.2020 вона надала відповідачу грошові кошти в борг на загальну суму 21 100 гривень, шляхом поповнення банківської картки відповідача через IBOX. Між нею та відповідачем була усна домовленість, що відповідач зобов`язаний повернути отримані грошові кошти у борг до 01.05.2020. В зазначений строк відповідач борг не повернув. Позивач неодноразово зверталась до відповідача в усному порядку та просила добровільно повернути грошові кошти, які останній отримав в борг, а також надсилала письмову вимогу, але відповідач грошові кошти й досі не повернув їй в повному обсязі. Відповідач повторно в призначене судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому статтями 128-130 ЦПК України. Відзив на позов відповідач до суду не направив. Клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Заява про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшла. За наявності умов, передбачених статтями 280-282 ЦПК України, відповідно до ухвали суду від 20 жовтня 2022 року суд ухвалив заочне рішення у справі. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 08 січня 2020 року позивач надала відповідачу [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 21 100 гривень до 01 травня 2020 року шляхом поповнення його карткового рахунку № [NUMBER] через термінал IBOX 08.01.2020 о 19:14 та 19:36 годині на суму 14 600 та 6 500 гривень, що підтверджується копіями квитанцій IBOX № 2000869317 та № 2000870665, які додані позивачем до позовної заяви (а. с. 10). В інформації № БТ/3686 від 13.09.2022, яка надійшла на адресу суду 21 вересня 2022 року від АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» на виконання ухвали судді від 25 серпня 2022 року, зазначено, що картка № [NUMBER] належить [PERSON] (а. с. 31). Як вбачається з руху коштів по картці АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» № [NUMBER] [PERSON] за період з 08.01.2020 по 10.01.2020, 08 січня 2020 року картку було поповнено на 14 600 та 6500 гривень через термінал IBOX, всього на загальну суму 21 100 гривень (а. с. 32-33) 26 липня 2021 року позивач надіслала відповідачу вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 21 100 гривень, що підтверджується фіскальним чеком АТ «УКРПОШТА» від 26.07.2021, копія якого долучена до матеріалів справи (а. с. 14). Відповідно до руху коштів по картці АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» № [NUMBER] [PERSON] від 28.07.2022, 01 травня 2022 року на картку № [NUMBER] [PERSON] надійшов переказ від [PERSON] на суму 400 гривень (а. с. 12). Вирішуючи спір згідно встановлених обставин справи та відповідних їм правовідносин, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадах. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція- позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до частини 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18). Отже, у разі помилкового посилання позивача не на ту норму закону суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача. Як встановлено судом з матеріалів справи, між сторонами фактично був укладений договір позики в усній формі, відповідно до якого позивач надала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 21 100 гривень, а відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачу грошові кошти в сумі 21 100 гривень до 01.05.2020, проте повернув 01.05.2022 лише 400 гривень, що відповідачем не заперечується. Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина1 статті 1049 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Факт передачі грошових коштів позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] за договором позики від 08.01.2020 підтверджується копіями квитанцій IBOX № 2000869317 та № 2000870665, відповідно до яких позивач поповнила картковий рахунок відповідача № [NUMBER] через термінал IBOX 08.01.2020 о 19:14 та 19:36 годині на суму 14 600 та 6 500 гривень, всього на загальну суму 21 100 гривень, а також роздруківкою руху коштів по картці АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» № [NUMBER] [PERSON] за період з 08.01.2020 по 10.01.2020, з якого вбачається, що 08 січня 2020 року картку було поповнено на 14 600 та 6500 гривень через термінал IBOX, всього на загальну суму 21 100 гривень ( а.с.10, 32-33). Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладеного договору позики. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені в статті 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 ЦК України). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ( частина 2 статті 203 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ( частина 3 статті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом ( частина 4 статті 203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ( частина 5 статті 203 ЦК України). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей ( частина 6 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини 1, 2 статті 205 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як зазначено у частині 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом частини 3 вказаної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Не дивлячись на те, що частиною 1 статті 1047 ЦК України передбачено укладення договору позики в письмовій формі, але, виходячи із змісту частини 1 статті 215 ЦК України, недодержання письмової форми не тягне за собою недійсність правочину. Відповідачем при розгляді справи не спростована дійсність відповідного договору позики, вимог про визнання укладеного договору позики в усній формі недійсним відповідачем не заявлено, тому в силу статті 204 ЦК України вказаний договір позики є дійсним. Крім того, суд враховує, що відповідачем визнано існування боргу за укладеним договором позики від 08.01.2020, оскільки ним частково було сплачено борг позивачу в сумі 400 гривень шляхом перерахування 01 травня 2022 року на її картковий рахунок відповідної суми грошових коштів, що підтверджується роздруківкою руху коштів по картці АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» № [NUMBER] [PERSON] від 28.07.2022 ( а.с. 12). У частині 1 статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до встановлених судом обставин справи та відповідних їм правовідносин, суд дійшов висновку про наявність невиконаного зобов`язання за договором позики, укладеного між сторонами в усній формі 08.01.2020, що підтверджено наданими позивачем належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим позов необхідно задовольнити і стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики в сумі 20 700 гривень. При цьому положення статті 1212 ЦК України застосуванню не підлягають, оскільки кошти відповідачем були набуті на підставі договору позики, а договірний характер правовідносин унеможливлює застосування статті 1212 ЦК України. 10 жовтня 2022 року до суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання, в якому він, посилаючись на статті 265, 267 ЦПК України, просив суд, у випадку прийняття рішення про стягнення з нього коштів, розстрочити виконання рішення на 6 календарних місяців та надати йому можливість сплачувати щомісячно суму в розмірі 3 450 гривень ( а.с. 75). Клопотання обґрунтоване тим, що у відповідача відсутні грошові кошти для оплати суми, яка вимагається позивачем до стягнення, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та відсутністю у нього постійної роботи, а також перебуванням на його утриманні дружини та дочки [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, суд виходить з наступного. Як зазначено у п.2 частини 7 статті 265 ЦПК України, у разі необхідності в резолютивній частині рішення вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно до частини 1 статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. На підтвердження обставин, зазначених в клопотанні, відповідачем до суду надано копію свідоцтва про шлюб та копію виписки, що підтверджує запис про народження дитини. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18 листопада 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), [PERSON] та [PERSON] 18 листопада 2021 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), про що 18 листопада 2021 року складено відповідний актовий запис № 1859. Після державної реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] (а. с. 76). Як вбачається із виписки, що підтверджує запис про народження, складений 10 травня 2022 року Відділом права, персоналу та громадянської метрікації Адміністрації Вісагінського самоврядування, Литовської Республіки, копія якої долучена до матеріалів справи, [PERSON] народилася [INFO] в Утена, Литва. Мати - [PERSON] , батько - [PERSON] (а. с. 77). Відповідно до частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відстрочення виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочення судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочення рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочення виконання рішення суду необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання відстрочення виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника. В рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що розстрочення (відстрочення) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Рішенням Суду у справі Глоба проти України №15729/07 від 05.07.2012 суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Таким чином, підставою для застосування розстрочення виконання рішення суду є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Підставою для розстрочення виконання рішення суду відповідач вказав на скрутне матеріальне становище, відсутність у нього постійної роботи, а також перебування на його утриманні дружини та дочки [PERSON] , [INFO] . Проте, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження відсутності доходів та інших доказів, які характеризують його скрутне матеріальне становище. Наявність на утриманні відповідача дружини та малолітньої дочки не є винятковими обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання рішення суду. З урахуванням наведеного, зазначені відповідачем доводи в клопотанні не є тими виключними обставинами, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим. За таких обставин, у задоволенні клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду необхідно відмовити. За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 992,40 гривень, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в сумі 992,40 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved