Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

У вересні 2021 року позивач Запорізький державний медичний університет (далі - ЗДМУ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) у сумі 145\~038,36 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 01.09.2012 року [PERSON] було зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету та укладено угоду від 01.09.2012 року про підготовку фахівця з вищою освітою. Згідно укладеної угоди відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання. У 2018 році відповідач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря. Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення в інтернатуру (після закінчення інтернатури - направлення на роботу № 93) в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), до КУ «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» (наказ № 316-0 від 11.07.2018 року). Однак, закінчивши навчання в інтернатурі, 01.08.2020 року від переведення на посаду лікаря-кардіолога КП «Токмацька БЛІЛ» відмовилась. Отже, відповідач не відпрацювала встановлений угодою строк три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі, умови цивільно-правової угоди не виконала. Разом з цим, позивач звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштуванням випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та 3 років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати визначено ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» (що була чинною з 23.03.1996 року до 06.09.2014 року, у тому числі на час укладання типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2012 року), п. 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року № 77/96, п. 14 постанови КМ «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22.08.1996 року № 992 (була чинною на час укладання типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2012 року № 106) та п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ від 25.12.1997 року № 367. Постановою КМ «Про питання стипендіального забезпечення» від 12.07.2004 року № 882 передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого КМ розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напрямку навчання, успішності стипендіата. Відповідно до п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ від 25.12.1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, зокрема виплату стипендії. Відповідно до п. 1.1 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних ЗВО медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора) спеціаліста певного фаху. Отже, лише після інтернатури особа зможе працювати на посаді лікаря в закладі охорони здоров`я. Після успішного закінчення інтернатури лікар-інтерн отримує сертифікат лікаря-спеціаліста, який надає йому право працювати на посаді лікаря за певно ю спеціальністю. Крім того, позивач наголошує, Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого МОЗ України від 25.12.1997 року № 367, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.04.1998 року № 246/2686, містить лише у Додатку 3 форму «Направлення на роботу», окремої форми «Направлення в інтернатуру» не передбачено Порядком. За місцем направлення на роботу особа проходить інтернатуру. Проходження інтернатури не за місцем направлення на роботу, встановлюється наказом Департаменту охорони здоров`я. Відповідно до п. 2.3. Порядку підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування. Так, наказом Департаменту охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації № 316-О від 11.07.2018 року, випускницею 2018 року Запорізького державного медичного університету [PERSON] зараховано на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю «Лікувальна справа» до КУ «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» з 01.08.2018 року по 30.06.2020 року на час проходження інтернатури (підстава: диплом від 30.06.2018 року С18 № 021334, направлення на роботу МОЗ України № 93). Однак, закінчивши інтернатуру, 01.08.2020 року від переведення на посаду лікаря-кардіолога КП «Токмацька БЛІЛ» відмовилась. Розрахунок ціни позову включає витрати державного бюджету з підготовки відповідача за державним замовленням, у зв`язку з його не відпрацюванням встановленого терміну в державному секторі та складаються з 89\~201,00 грн. фактичних витрат на навчання, 55\~837,36 грн. стипендії, що у сумі складає 145\~038,36 грн. В постанові від 26.01.2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: 122.\~\~\~\~\~\~Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом). 123.\~\~\~\~\~\~Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання. 124.\~\~\~\~\~\~До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ЗДМУ - 145\~038,36 грн. витрат державного бюджету з її підготовки за державним замовленням. Крім того, просив всі судові витрати покласти на відповідача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 26.11.2021 року, вказану справу передано на розгляд судді Макарову В.О. Ухвалою судді від 13.01.2022 року, відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з викликом учасників справи. Цією ж ухвалою встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. 28.01.2022 року від відповідача, в особі представника адвоката Шлецер А.А. надійшов відзив на позовну заяву, а також заява проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно відзиву на позовну заяву від 28.01.2022 року, представник відповідача адвокат Шлецер А.А. просить у задоволенні позовних вимог ЗДМУ до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) відмовити. Відповідач, ознайомившись зі змістом позовної заяви вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтується на дійсних обставинах справи та приписах чинного законодавства України з огляду на наступне. \~ \~ \~ \~Так, 18.07.2018 року між [PERSON] та Комунальним підприємством «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» в особі заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи [PERSON] , який діє на підставі Статуту, укладено договір № 2 про проходження інтернатури та подальше працевлаштування. Дотримуючись умов договору [PERSON] своєчасно та в повному обсязі відвідувала заняття, передбачені навчальним планом та графіком навчального процесу, належним чином виконувала всі види завдань за дисциплінами, передбаченими навчальними планами, успішно виконувала вимоги посадової інструкції лікаря-інтерна. Більш того, [PERSON] постійно прагнула до підвищення загальної культури, морального і фізичного вдосконалення, проявляла належну повагу до керівних працівників лікарні. Разом з цим, [PERSON] 31.07.2020 року подано заяву про звільнення з посади лікаря-інтерна за спеціальністю «Внутрішні хвороби» в порядку ст. 36 КЗпП України. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що твердження позивача, що відповідач відмовилась від переведення на посаду лікаря кардіолога, водить суд в оману оскільки відповідно до фактичних даних [PERSON] була звільнена з посади у відповідності до КЗпП України. У даній справі не доведено та не встановлено обставин, які б свідчили про не виконання зобов`язання відповідачем. Крім того, представник відповідача вважає, що вимога про повернення коштів за навчання, в повному обсязі порушує норму конституційного права на вільний вибір місця подальшої роботи, які закінчили вищі навчальні заклади. Виходячи із принципу верховенства права, стягнення коштів за навчання ставить в істотно не рівні права студентів, які закінчили начальні заклади до прийняття Закону України № 1556-VІІ від 01.07.2014 року і які продовжують навчання після прийняття цього Закону. Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений Постановою КМУ № 992 від 22.08.1996 року, на який посилається позивач у позовній заяві, приймався на виконання ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», яка на теперішній час не чинна. 31.05.2017 року прийнято Постанову Кабінету Міністрів України «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» № 376 від 31.05.2017 року, Зокрема, втратила чинність і Постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням». Крім того, вказує, що до структури всіх витрат, передбачених пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 року № 367, отримана студентом стипендія не входить Стипендію не можна вважати ані витратами ані вартістю навчання. Тому стягнути її з випускника, який не працював за направленням після закінчення вищого навчального закладу, не можливо. Тим більш неможливо стягнути персональну стипендію під час навчання, яка виплачується за особливі досягнення студента і премією за результатами навчання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншими ушкодженнями здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб існування, якщо їх виплата проведена фізичною особою або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб для існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню. Ухвалою судді від 31.01.2022 року, клопотання представника відповідача [PERSON] задоволено, цивільну справу за позовом ЗДМУ до [PERSON] про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.05.2022 року, закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні за участю сторін. У судове засідання представник позивача ЗДМУ адвокат Гарбуз П.В. не з`явилася, судом у встановленому законом порядку повідомлялася про місце, дату та час розгляду справи, 20.10.2022 року адвокат звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі представника Запорізького державного медичного університету. Просив позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Шлецер А.А. у судове засідання не з`явилися, судом у встановленому законом порядку повідомлявся про місце, дату та час розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомили. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавали. Враховуючи, що відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, про дату та час судового засідання сповіщені належним чином, суд визнає неявку відповідача та її представника без поважних причин. Відповідач та її представник не надали суду жодних доказів неможливості участі у судовому засіданні, а тому суд позбавлений можливості оцінити поважність причин неявки відповідача та її представника. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до постанови КЦС ВС від 01.10.2020 року у справі № 361/8331/18, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. За таких обставин, суд вбачає за необхідне розглянути справу по суті на підставі наявних матеріалів. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги за позовом Запорізького державного медичного університету підлягають задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що 01.09.2012 року між Запорізьким державним медичним університетом МОЗ України в особі керівника професора Ю.М. Колесника та студенткою [PERSON] укладено та підписано типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою. Відповідно до цієї типової угоди, студент зобов`язується: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни навчання в установленому порядку. Угода набирає чинності з моменту підписання. 30.06.2018 року відповідач [PERSON] отримала диплом спеціаліста [NUMBER] , здобула кваліфікацію: освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліст; спеціальність «Лікувальна справа»; професійна кваліфікація «Лікар», що підтверджено копією Диплома спеціаліста. У відповідності до направлення МОЗ України на роботу № 93 від 10.05.2018 року [PERSON] направлено в розпорядження КП «Токмацьке БЛІЛ» ТМР для роботи на посаді лікаря-кардіолога. На підставі наказу ДОЗ ЗОДА № 316-О від 11.07.2018 року «Про зарахування до інтернатури [PERSON] » та наказу КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР № 74-)) від 31.07.2018 року, [PERSON] (випускниця Запорізького державного медичного університету 2018 року) була зарахована на посаду лікаря-інтерна зі спеціальністю «Внутрішні хвороби» з 01.08.2018 року по 31.07.20202 року. Після закінчення інтернатури, з 01.08.2020 року, [PERSON] підлягала переведенню на посаду лікаря-кардіолога КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, після відповідних курсів первинної спеціалізації. Разом з цим, згідно заяви [PERSON] від 31.07.2020 року, остання, після закінчення інтернатури від переведення на посаду лікаря-кардіолога КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, після відповідних курсів спеціалізації, згідно направлення на роботу № 93 від 10.05.2018 року та наказу ДОЗ ЗОДА № 316-О від 11.07.2018 року відмовилась, про що свідчить її особистий підпис на заяві. 31.07.2020 року, [PERSON] , лікаря-інтерна зі спеціальністю «Внутрішні хвороби» було звільнено по закінчення інтернатури на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, згідно Витягу № 81-0 від 31.07.2020 року. Попереджено [PERSON] про те, що є чинним та не скасованим наказ МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року «Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням». А саме, що у відповідності до п. 21 наказу МОЗ України № 367, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштуванням випускника не звільняє його обов`язку прибути до роботи за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступати до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років і після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому законом порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно акту КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР про відмову від підпису про отримання попередження від 31.07.2020 року, [PERSON] відмовилась отримати попередження за № 02/1610 від 31.07.2020 року про ознайомлення з вимогами наказу МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року Про затвердження Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснюється за державним замовленням». Попередження зачитано в голос. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частина 1 статті 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23.05.1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23.03.1996 року по 06.09.2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2012 року), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22.08.1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2012 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 року № 367. У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2012 року, регулюються саме ними. Отже, позивач правомірно посилався у позові на норму статті 52 вказаного Закону, що була чинною на момент укладання типової угоди між сторонами, а також обґрунтовано заявив позовні вимоги про стягнення з відповідача, окрім вартості навчання, стипендії, отриманої відповідачем протягом навчання. Дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилась за власним бажанням, відмовилась від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі. У той же час, відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Судом встановлено, [PERSON] після закінчення інтернатури від переведення на посаду лікаря-кардіолога після проходження відповідних курсів спеціалізації, згідно направлення на роботу МОЗ України № 93 від 10.05.2018 року та наказу ДОЗ ЗОДА № 316-О від 11.07.2018 року відмовилась. Статтею 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» № 77/96 від 23.01.1996 визначено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22.08.1996 року № 992 (яка була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2012 року), у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Згідно з п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України № 367 від 25.12.1997 року, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Таким чином, [PERSON] не було дотримано вимог законодавства України та умови цивільно-правової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати встановлений угодою строк три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі Тому, в таких діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина. При цьому суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення ЦК України, які регулюють договірні правовідносини і передбачають відповідальність за їх невиконання, а не положення КЗпП України. Зазначений правовий висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23.01.2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19.09.2018 року (справа № 607/3690/17), від 31.10.2018 року (справа № 607/3681/17-ц) від 15.05.2019 року (справа № 598/760/17), від 30.01.2019 року (справа № 607/3682/17), від 26.06.2019 року (справа № 607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01. 2021 року (справа № 607/3693/17). Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.01.2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила, що «якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом),\~то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. На переконання Великої Палати Верховного Суду, покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах». Крім того, в постанові від 26.01.2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: «…122. Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом). 123. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання. 124. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг…». Згідно з розрахунком фактичних витрат на навчання [PERSON] за період з 01.09.2012 року по 30.06.2018 року та довідкою про доходи та суми утримань за весь період навчання [PERSON] , сума втрат державного бюджету по випускнику [PERSON] складається з: вартості навчання студента, який навчався за державним замовленням 89\~201,00 грн.; розміру стипендії, яку випускник отримала протягом навчання 55\~837,36 грн. Вказаний розрахунок відповідачем з урахуванням принципу змагальності в цивільному судочинстві не спростований. Клопотань про витребування первинних бухгалтерських документів та наказів, згідно з якими встановлено розмір та виплачено відповідачу стипендію, а також доказів про розмір таких витрат, про розмір державних коштів відносно відповідача не заявлялось. Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач дійсно навчалась у Запорізькому державному медичному університеті МОЗ України у період з 01.09.2012 року по 30.06.2018 року та отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря. Відповідач зобов`язалась після закінчення інтернатури прибути на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. Разом з тим, [PERSON] після закінчення інтернатури від переведення на посаду лікаря-кардіолога після проходження відповідних курсів спеціалізації, згідно направлення на роботу МОЗ України № 93 від 10.05.2018 року та наказу ДОЗ ЗОДА № 316-О від 11.07.2018 року відмовилась. Згідно наявного в матеріалах справи листа про звільнення молодих спеціалістів, Запорізькому державному медичному університету надано дані про те, що [PERSON] , яка скерована МОЗ України до роботи в КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування», після закінчення інтернатури зі спеціальності «Внутрішні хвороби», до роботи не приступила. Відповідно до укладеної між сторонами Типової угоди, студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років. У разі відмовити їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів, країни вартість навчання в установленому порядку. Добровільно умови угоди відповідач не виконує, тому з огляду на вищеприведені правові норми та висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, на основі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що\~ вимоги ЗДМУ підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони пропорціно до задоволеної частини позовних вимог понесені судові витрати, до яких відповідно до ст. 133 ЦПК України відносяться витрати по оплаті судового збору та на професійну правничу допомогу. Згідно платіжного доручення № 3664 від 17.09.2021 року позивачем при зверненні до суду з цим позовом було сплачено судовий збір у розмірі 2\~270,00 грн. Оскільки вимоги позивача про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) судом задоволено повністю, тому судовий збір, який сплачений позивачем у сумі 2\~270,00 грн., підлягає стягненню з відповідачки в повній мірі

Outcome: approved