Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

В грудні 2021 р. позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником вищевказаної квартири, в якій зареєстрована відповідачка, яка є його дочкою. Зазначає, що відповідачка не проживає в даній квартирі з 2010 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей та речей щоденної гігієни в квартирі не має, квартирою не користується і не цікавиться. Жодних перешкод та дій до порушення її права користування не чинилось. Вважає, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням як така, що не користується ним понад один рік без поважних причин. Ухвалою суду від 03.02.2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просив позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідачка, в судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції за місцем реєстрації, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів, та третіх осіб на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2021 року (справа № 758/3821/20), яким розірвано договір довічного утримання від 22.09.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Гринчук А.М. за реєстром № 2-3548. Тим самим, позивач [PERSON] є єдиним власником вищевказаної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка є дочкою позивача. Позивач посилається на те, що в зв`язку з непроживанням відповідачки в квартирі з 2010 року, відповідачка втратила право користування спірною квартирою, оскільки вона не являється власником чи співвласником вищевказаної квартири. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підтвердження свого права власності на спірну квартиру, позивач надав суду копію рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2021 року (справа № 758/3821/20), яким розірвано договір довічного утримання від 22.09.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Гринчук А.М. за реєстром № 2-3548. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч.1 ст.156 Житлового Кодексу РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На спростування доводів позивача відповідачкою не подано жодного доказу, щодо факту не проживання у даному житловому приміщенні понад один рік з поважних причин. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідачка, маючи об`єктивну можливість проживання у квартирі та не мешкаючи в ній більше року без поважних причин, втратила право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачка в силу закону втратила право користування житлом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved