Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Позивач - [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) в якому просить виселити останнього з квартири [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією було винесено розпорядження №358 від 24.04.2008 «Про надання жилої площі та інші квартирні питання» на підставі якого [PERSON] та членам його сім`ї, а саме дружині [PERSON] та сестрі [PERSON] надано двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . 16.05.2008 Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією видано ордер №012039, серії Б на жиле приміщення, відповідно до якого [PERSON] та членам його родини, а саме [PERSON] та [PERSON] надано право на заселення у вищевказану квартиру. [INFO] [PERSON] помер, а користувачами вищезазначеної квартири залишились [PERSON] та [PERSON] , між якими постійно виникали конфлікти, у зв`язку з тим, що остання чинила позивачу перешкоди у вільному користуванні квартирою, а також не допускала її для проживання у ній. У грудні 2020 [PERSON] зверталась з позовом до Дарницького районного суду м. Києва про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва позов [PERSON] задоволено, а постановою Київського апеляційного суду від 16.11.2021 зазначене рішення скасовано, прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Постановою Верховного Суду України від 12.07.2022 постанову Київського апеляційного суду від 16.11.2021 залишено без змін. В подальшому, [PERSON] разом зі своїм представником [PERSON] потрапила до вищевказаної квартири для подальшого проживання у ній, однак [PERSON] повідомила її, що за згодою останньої у даній квартирі проживає [PERSON] [PERSON] та [PERSON] на те, що [PERSON] потрапила до квартири відреагували агресивно та вимагали, щоб остання покинула квартиру. Окрім того, [PERSON] застосував фізичну силу до представника [PERSON] - [PERSON] , у зв`язку із чим ними було викликано працівників поліції. На підставі вище викладеного, позивач звернулась з даним позовом до суду та просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.08.2022 відкрито провадження у справі, залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в судове засідання. 23.08.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив закрити провадження у справі з наступних підстав. У відзиві відповідач зазначає, що жодного відношення до квартири [ADDRESS] , не має, оскільки він в неї ніколи не вселявся та на постійній основі не проживає, так як офіційно зареєстрований за іншим місцем проживання в іншому місті. Так, він приїхав до Києва у своїх справах та зупинився на декілька днів у вищевказаній квартирі за згодою [PERSON] , з якою вони перебувають у дружніх стосунках. З [PERSON] відповідач познайомився випадково, оскільки одного дня став випадковим свідком конфлікту між [PERSON] та [PERSON] . На підставі вище наведеного, відповідач просить закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. В судовому засіданні, яке відбулося 06.10.2022, позивач подала клопотання про долучення доказів, а саме відповідь на адвокатський запит Дарницького УП ГУНП в м. Києві від 06.09.2022 та копію витягу з ЄРДР. Відповідач в свою чергу подав клопотання про долучення правових позицій Верховного Суду України щодо розв`язання спору у яких відсутній предмет спору, які судом долучені до матеріалів справи. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представники відповідача повністю заперечували проти заявлених позовних вимог та просили закрити провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Відповідач підтримав пояснення своїх представників. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та представників відповідача, допитавши свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 24.04.2008 Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією було винесено розпорядження №358 «Про надання жилої площі та інші квартирні питання» на підставі якого [PERSON] та членам його сім`ї, а саме дружині [PERSON] та сестрі [PERSON] надано двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . Дана квартира є комунальною власністю та належить до державного житлового фонду. 16.05.2008 Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією видано ордер №012039, серії Б на жиле приміщення, відповідно до якого [PERSON] та членам його родини, а саме [PERSON] та [PERSON] надано право на заселення у вищевказану квартиру. В матеріалах справи міститься Договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 21.05.2008, укладеного між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду в особі директора Архипенка В.А., що діє на підставі Статуту (далі - Наймодавець), з однієї сторони, і громадянин [PERSON] (надалі - Наймач) з другої сторони, на підставі ордеру №012039 від 16.05.2008, про безстрокове користування квартирою [ADDRESS] . Право користування даною квартирою наймодавець окрім [PERSON] надав членам його сім`ї, а саме [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується його свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи. Після смерті [PERSON] єдиними наймачами вищезазначеної квартири залишились члени його сім`ї, а саме [PERSON] та [PERSON] . Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно за частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Позивач, звертаючись з даним позовом до суду до відповідача, зазначив адресу місця його проживання: [ADDRESS] . На підтвердження проживання відповідача у вказаній квартирі позивач посилається на те, що під час її приїзду для проживання у квартиру, відповідачем було застосовано фізичну силу по відношенню до [PERSON] , яка відповідно до довіреності від 17.08.2021 року, копія якої міститься в матеріалах справи, є уповноваженою особою [PERSON] , підтвердженням чого слугує відповідь Дарницького УП ГУНП в м. Києві за Вих.№11275/125/48/02-22 від 02.09.2022 на адвокатський запит, а також витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Також допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтвердила факт нанесення їй тілесних ушкоджень [PERSON] . Також, у своїх показаннях зазначила, що 21.07.2022 вона разом з позивачем потрапили до квартири за вищевказаною адресою, у якій на той час фактично перебував [PERSON] . На запитання хто він такий та чому знаходиться у квартирі, відповів, що приїхав до Києва на лікування та за погодженням [PERSON] тимчасово перебуває у ній. В момент, коли [PERSON] та позивач зайшли до квартири, [PERSON] у ній не було. Пізніше, між [PERSON] та [PERSON] відбувся конфлікт, в ході якого обидві сторони викликали наряди поліції, оскільки [PERSON] вважала, що позивач немає права перебувати в квартирі, а вказувала на наявність відповідних прав. Однак, суд критично ставиться до наданих позивачем доказів та показів свідка, оскільки даними показами не доведено факту постійного проживання відповідача у вищевказаній квартирі. Його тимчасове перебування у квартирі не свідчить його постійне місце проживання у ній. У свою чергу надані відповідь Дарницького УП ГУНП в м. Києві за Вих.№11275/125/48/02-22 від 02.09.2022, а також витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань вказують лише на розслідування відділом дізнання Дарницького УП ГУНП в м. Києві кримінального провадження №12022105020001680 від 06.08.2022, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України, за фактом вчинення протиправних дій відносно гр. [PERSON] , у якому гр. [PERSON] перебуває у якості свідка. Окрім того, в матеріалах справи міститься здійснений судом запит до електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», з якого вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрованим не значиться, а також і не значиться зареєстрованим у м. Києві, а отже це і є підтвердженням того, що він ніякого відношення до квартири за вказаною адресою немає. Інших доказів постійного місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , позивачем не надано та судом відповідних обставин не встановлено. Частиною 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) та частиною 1 статті 81 цього Кодексу передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами стст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 15 ЦК України, регламентує, що кожна особа, права якої порушено, не визнано або оспорено має право на захист такого права. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України визначено захист цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Способом захисту порушеного суб`єктивного права [PERSON] обрано виселення особи з квартири, яка неправомірно проживає в її квартирі, яка надана для неї комунальним житловим фондом для користування та проживання. Відтак, в силу положень ст. 12 ЦПК України позивач зобов`язаний довести порушення його прав, а саме дійсністю проживання [PERSON] в квартирі на постійній основі. Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, який стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Отже, доводи позивача про порушення її прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативних дій з боку відповідача, також матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про постійне проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] . А за відсутності хоч одного з випадків реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача діями відповідача, відсутніми є підстави для задоволення позову. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ). Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (8согбіпо v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 201 Ороку, яке набуло статусу остаточного 14 січня 201Іроку). Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (стст. 1, 3 Конституції України). Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих конституцією або законом. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на вищевикладене, а також на встановлені судом обставини, зокрема, на недоведеність позивачем факту постійного проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] , беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат позивачу не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed