Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернулась із вказаним позовом до суду, зазначивши, що 19.02.2021 вона, будучи пасажиром автобуса КП «Київпастранс» рейсового маршруту №33, внаслідок екстреного гальмування водія отримала численні травми, у зв`язку з чим вона проходила амбулаторне лікування, на яке нею було витрачено грошові кошти в сумі 8179,60 грн. Крім того, внаслідок травмування у автобусі їй було завдано моральну шкоду у вигляді стресу, болю, страждань, переживань за сім`ю, яка через це опинилася у скрутному становищі і таку шкоду нею оцінено в розмірі 30000,00 грн. Однак у добровільному порядку відповідач завдану їй матеріальну та моральну шкоду у вказаному розмірі відшкодувати відмовляється, а тому позивач, посилаючись на положення статей 1167, 1172 ЦК України, просить стягнути таку шкоду на її користь у судовому порядку. Ухвалою судді від 13.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. 30.06.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Відповідач вказує на те, що позивачем до позовної заяви не долучено будь яких доказів, зокрема, вироку або постанови суду, які б належним чином підтверджували вину відповідача у завданні шкоди позивачеві, а також не обґрунтовано стягнення моральної шкоди. Крім того, надані позивачем письмові докази не підтверджують розмір завданої їй майнової шкоди у заявленому розмірі. 19.09.2022 представником позивача надано відповідь на відзив, у якому він просить врахувати, що у зв`язку з різким погіршенням здоров`я та першочерговою необхідністю в отриманні медичної допомоги в стаціонарі 19.02.2021 позивач не змогла самостійно викликати швидку медичну допомогу та поліцію для оформлення ДТП, проте в подальшому, після з`ясування того факту, що внаслідок ДТП не було оформлено протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, позивачка 02.09.2022 подала до Деснянського УП ГУНП у м. Києві скаргу на бездіяльність дільничного офіцера поліції, яка полягає у нерозгляді її заяви про вчинення адміністративного правопорушення. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому також просив відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як стверджує позивачка в обґрунтування позову, 19.02.2021 приблизно об 11 год. 10 хв. вона, будучи пасажиром автобуса КП «Київпастранс» рейсового маршруту №33, із державним реєстраційним номером [NUMBER] , бортовим номером 7297, який рухався по вулиці Шолом-Алейхемав Деснянському районі міста Києва в сторону Волгоградської площі, внаслідок екстреного гальмування водія отримала травмування в результаті її падіння на металеві двері водійської кабіни. Однак, незважаючи на це, водій автобуса продовжив рух та не вжив жодних заходів щодо виклику швидкої допомоги та поліцейських для оформлення ДТП. Наступного дня позивачка звернулася на гарячу лінію «102» та повідомила про вказаний факт Нацполіцію. Крім того, 20.02.2021 нею було зроблене усне повідомлення про ДТП на гарчу лінію «1551» Київської КМДА. В подальшому, 23.02.2021 позивачкою було надіслано лист-вимогу до відповідача щодо життя відповідних заходів реагування та відшкодування шкоди, а також 31.03.2021 таку вимогу направлено повторно. Крім того, 31.03.2021 позивачкою було надіслано до УПП в м. Києві заяву про вчинення адміністративного правопорушення, проте поліцією не вжито належних заходів реагування на таку її заяву. Факти звернення позивачки із вказаними заявами підтверджуються наявними у справі копіями листа ГУНП у м. Києві №102-АЗ/125/12/01-2021 від 07.04.2021, роздруківки щодо прийняття звернення на гарячу лінію КМДА за №1177227 від 20.02.2021, листа-вимоги від 23.02.2021, листа від 31.03.2021. Матеріалами справи також підтверджується, що позивачка зверталася з відповідними запитами щодо надання записів з камер відеоспостереження до УПП у м. Києві, Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та КП «Київпастранс», на які отримано письмові відповіді, копії яких долучено до позовної заяви (лист-відповідь УПП у м. Києві ДПП №44аз/41/11/14/03-2021р від 16.03.2021, лист-відповідь Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) №075-694 від 15.04.2021, лист-відповідь КП «Київпастранс» №19/209 від 12.03.2021) та зі змісту яких судом встановлено, що затребуваних відеозаписів позивачці надано не було. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка також вказує на те, що внаслідок травм, отриманих під час падіння в автобусі 19.02.2021, вона знаходилася на стаціонарному лікуванні в Філії №1 Консультативно-діагностичного центру та лікувалася амбулаторно, внаслідок чого нею було витрачено грошові кошти в сумі 8179,60 грн., які вона просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування завданої їй матеріальної шкоди, на підтвердження чого нею надано копії фіскальних чеків на придбання ліків та інших речей. Суд, оцінюючи вказані докази, бере до уваги, що статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як роз`яснено у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, системний аналіз норм чинного законодавства щодо відшкодування шкоди свідчить про те, що предметом доказування у справі про відшкодування шкоди є обставини щодо факту її заподіяння, особи-завдавача шкоди, причинного зв`язку між діями завдавача та наслідками у виді шкоди, вини завдавача шкоди у завданні збитків, розміру завданих збитків. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За змістом статті 1066 ЦК України відсутність вини має доводити особа, яка завдала шкоди, тоді як у даному випадку факт завдання шкоди саме відповідачкою не встановлений, як не встановлено і факту її протиправної поведінки. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом вказували на те, що позивачці завдано майнової шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, суду не надано. Зокрема, додані до позовної заяви копії письмових пояснень та листів-відповідей, фотографій автобуса, проїзного квитка та виписок із медичних закладів не є такими доказами, які б в розумінні статей 76-80 ЦПК України підтверджували наявність зазначених позивачкою в обґрунтування позову обставин. Крім того, суд враховує, що матеріали справи не містять будь яких доказів, зокрема, вироку або постанови суду, які б належним чином підтверджували вину відповідача у завданні шкоди позивачці. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача, наведені в заперечення позову про те, що позивачем не наведено належними та допустимими доказами факту завдання шкоди з вини відповідача. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, якими регламентовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позивачкою не надано належних та достатніх доказів наявності спричиненої майнової шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, за змістом вказаної статті моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Однак, як встановлено в судовому засіданні, між діями відповідача та спричиненням позивачці майнової шкоди відсутній причинно - наслідковий зв`язок, а тому суд вважає, що і дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку вимоги щодо стягнення моральної шкоди є похідними від основних вимог про відшкодування шкоди. Крім цього, відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на те, що судом встановлена відсутність вини відповідача, неправомірність його дій виключається, підстави для відшкодування моральної шкоди на користь позивача також відсутні. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому виді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачкою не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивачки, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачкою судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed