Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

[PERSON] заявив позов до колишньої дружини [PERSON] , за яким просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що сторони не можуть прийти до згоди щодо поділу спільного майна. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 27.07.2021 року, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачка подала відзив, за яким позов визнала частково, просила визнати за позивачем право власності на 1/3 частку спірної квартири, пославшись на те, що на придбання квартири були використані кошти в сумі 23000 доларів США, що належали їй особисто. У відповіді на відзив, позивач заявив про необґрунтованість відзиву. Ухвалою суду від 14.10.2021 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 16.02.2022 року підготовче провадження закінчене, справу призначено до розгляду по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, останній надав пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві. Відповідачка та її представник наполягали на тому, що поділ квартири має бути проведено з урахування особистих коштів відповідачки, що залучені на її придбання. Судом встановлено таке. Сторонами визнається і це знаходить своє підтвердження доказами, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі з грудня 2002 року по квітень 2019 року, 07 липня 2007 року, від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей, 06.08.2014 року на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гніденко Н.Ю. за реєстровим №595, сторони придбали за 62000 доларів США квартиру [ADDRESS] , право власності на квартиру було зареєстроване за відповідачку. Сторони також визнають, що квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, тобто відповідає ознакам, що визначені ст. 368 ЦК України, та ст. 60 СК України. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пленум ВС України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що при поділі неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на технічні характеристики, поділити спірне майно в натурі не вбачається за можливе. Статтями 372 ЦК України, 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом з тим, згідно зі ст. 57 ч. 7 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідачка пояснювала, що на придбання квартири, окрім спільних коштів сторін, були використані кошти, що надали їй батьки на безоплатній основі в сумі 15000 доларів США, та кошти в сумі 8000 доларів, що позичив їй брат. Позивач визнав, що брат позивачки дійсно позичив 8000 грн. для придбання квартири, проте пояснив, що борг був погашений коли сторони перебували в шлюбі. Статтею 65 ч. 4 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Оскільки вказана позика була використана на придбання квартири, тобто в інтересах сім`ї, то суд вважає, що і обов`язок погасити її лежить на кожній стороні рівною мірою, а відповідно кошти за такою позикою не можуть бути визнані особистими коштами відповідачки. Що стосується залучення на купівлю квартири коштів батьків відповідачки, то вони не підтвердженні належними доказами. До того ж відповідач заявив, що потреби в коштах батьків відповідачки не було і такі кошти в сім`ю не надходили. Посилання відповідачки на показання свідків неприйнятне, оскільки обставини, що засновані на грошових зобов`язаннях мають доводитись письмовими доказами. Отже, підстав вважати, що частка відповідачки у праві власності на спірну квартиру є більшою ніж частка позивача не має. Підсумовуючи викладене суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушувалось. Заходи забезпечення позову судом не вживались. На підставі вказаних в рішенні норм закону,

Outcome: approved