Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

27 травня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Комунальної установи "Одеська обласна база спеціального медичного постачання" про визнання протиправним та скасування повідомлення про заплановане звільнення № 1 від 27 січня 2022 року та Наказу про переведення на посаду офісного працівника № 66 від 25 березня 2022 року та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначено, що 05 лютого 2021 року Позивача було призначено на посаду фахівця з публічних закупівель КУ "Одеська обласна база спеціалізованого медичного постачання", відповідно до функціональних обов`язків Позивач здійснював проведення закупівель товарів, робіт та послуг. 27 січня 2022 року Відповідач приймає рішення щодо зміни структури та штатного розпису та ліквідації посади фахівця з закупівель зі штатного розпису на підставі Наказу № 1234 від 17.01.2022 виносить повідомлення про вивільнення Позивача з посади фахівця з закупівель та пропонують Позивачу посаду офісного працівника з обліку матеріалів другої групи. Позивач не погоджується з відповідним повідомленням оскільки на порушення вимог Національного класифікатору України класифікатору повідомлення про вивільнення вказано про вивільнення Позивача з посади фахівця з закупівель, якої в класифікаторі не існує (згідно класифікатору професій є фахівець з публічних закупівель) з класифікатору професій, копії трудової книжки, наказу про призначення на посаду фахівця з публічних закупівель та пропонують Позивачу перевестись на посаду офісного працівника з обліку матеріалів другої групи, а переводять на посаду офісного працівника. Вважає, що ніякої зміни в організації виробництва в Установі не відбулось, тобто Відповідач як проводив закупівлі товарів робіт та послуг так і проводить. Станом на момент звернення до суду з відповідним позовом, Позивачу роботу не надають та зловмисно перешкоджають в нормальному функціонуванні робочого процесу, але Відповідач приймає на роботу інших працівників. З січня 2022 року Відповідач нараховує Позивачу мінімальну заробітну плату у розмірі 6500,00 гривень, проте у 2021 року нарахування Заробітної плати Позивачу у середньому за кожен місяць складало 15990,00 гривень, а відтак Позивач вважає, що їй недоплачена заробітна плата за кожен місяць у розмірі 9 490,00 гривень. Таке ставлення призвело до моральних страждань та спричинило наслідки у вигляді завмерлої вагітності, ретрохоріальної гематоми. Однією з причин завмерлої вагітності та ретрохоріальної гематоми є нервове напруження у зв`язку з чим Позивач понесла витрати на ліки близько 5000 гривень, а відтак вказані факти свідчать про вчинення страждання та спричинення моральної шкоди Позивачу у розмірі 50 000,00 гривень. У зв`язку з чим просила поновити строк звернення до суду; визнати протиправним та скасувати повідомлення про заплановане звільнення № 1 від 27.01.2022 року та Наказ про переведення на посаду офісного працівника № 66 від 25.03.2022 року; зобов`язати Відповідача вчинити дії щодо поновлення [PERSON] на посаді фахівця з публічних закупівель Комунальної установи "Одеська обласна база спеціального медичного постачання", виплатити моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 гривень та недоплаченої заробітної плати за кожен місць по 9 400, 00 гривень починаючи з січня місяця 2022 року до поновлення на посаді фахівця з публічних закупівель. Ухвалою суду від 30 травня 2022 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи. 02 серпня 2022 року від представника Відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, відповідно якого зазначили, що Позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав 27.05.2022 року з пропуском місячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Документи надані позивачкою щодо перебування у сімейного лікаря по 20 хвилин 25 та 28 квітня 2022 та лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року, не є належним обґрунтуванням підстав, які б свідчили про поважність причин пропущення місячного строку позивачем. Також зазначили, що за особистою згодою Позивачки, відображеною в її заяві, останню згідно наказу Відповідача від 25.03.2022 № 66 «Про переведення на іншу посаду» було переведено на посаду офісного працівника з 28.03.2022 року, з даним наказом позивачка особисто ознайомлена під підпис 25.03.2022 року отримавши копію цього наказу. Отже, позивачка усвідомлювала наслідки запланованого звільнення та добровільно погодилась на переведення на іншу посаду, яка була запропонована відповідачем. Таким чином, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Щодо недоплаченої заробітної плати, яку відповідач зобов`язаний доплатити їй заробітну плату в розмірі 9490,00 грн. за кожен місяць, починаючи з січня 2022 року до поновлення на посаді фахівця з публічних закупівель, Відповідач вважає дані твердження хибними, оскільки позивачка не враховує той факт, що заробітна плата складається з посадового окладу, надбавки та премії, а також те, що з 28.03.2022 року вона працює на іншій посаді та обсяг роботи в неї зменшився. Розгляд питання преміювання здійснюється робочою комісією по розробці і підведенню результатів якісних показників праці працівників КУ ООБСМП для преміювання за відповідний місяць, створеною згідно наказу відповідача від 05.01.2022 № 14 «Про створення робочої комісії КУ «ООБСМП» по оцінюванню якісних показників кожного працівника для преміювання». Враховуючи п. 2.4 Положення про порядок та умови преміювання, а також виписки з протоколів засідань робочої комісії з січня 2022 по травень 2022 включно не рекомендовано преміювати Позивачку у зв`язку з відсутністю у неї завдань та додаткових навантажень, це пов`язано з тим, що фактично функції фахівця з публічних закупівель позивачкою не реалізовувались. Щодо моральної шкоди через «завмерлу вагітність», то Відповідач зазначив, що Позивачка стверджує, що неправомірні дії Відповідача призвели до її моральних страждань та спричинили наслідки у вигляді завмерлої вагітності, ретрохоріальної гематоми. Однією з причин позивачка вважає нервове напруження та оцінює моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Зазначені вище твердження позивачки є власним умовиводом, який ґрунтується на оціночних судженнях, а не на фактичних обставинах справи, оскільки не підтверджується жодними належними та допустимими доказами в розумінні статей 77-79 ЦПК. 08 серпня 2022 року від Позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого зазначила, що у дійсно була відсутня можливість подати в строки встановлені законом у зв`язку з наявністю обставин непереборної сили, знаходження на лікарнянному, тому зазначені факти просила вважати поважними причинами пропуску строку подачі позовної заяви до суду. Зазначила, що Відповідачем безпідставно вилучено зі штатного розпису фахівця з публічних закупівель, оскільки Замовником проводиться закупівлю товарів робіт та послуг до теперішнього часу та позивач має достатній рівень знань необхідних для проведення процедур закупівель на підприємстві. Щодо подання заяви про звільнення з посади фахівця публічних закупівель від 25.02.2022 року, то зазначила, що дійсно Позивачем було написано зазначену заяву та залишено її під системним блоком комп`ютера, але позивачем не було вручено зазначену заяву безпосередньо керівнику, оскільки зазначену заяву вкрали зі столу Позивача, кола вона перебувала у лікарні. 09 серпня 2022 року від представника Відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю, а також із спливом строку звернення до суду. В судовому засіданні 09 серпня 2022 року учасники справи надали свої пояснення стосовно обставин справи. 04 жовтня 2022 року від Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності та долучення до матеріалів справи доказів. 06 жовтня 2022 року від представника Відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. В судове засідання 06 жовтня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації від 21.01.2021 № 31 «Про організацію та проведення процедур закупівель товарів, робіт та послуг» генеральному директору КУ «Одеська обласна база спеціалізованого медичного постачання» [PERSON] доручено з поміж іншого визначити склад тендерного комітету та уповноважену особу для здійснення публічних закупівель товарів, робіт та послуг для потреб закладів охорони здоров`я Одеської області. 05.02.2021 року відповідно до наказу відповідача № 45 «Про зарахування на посаду фахівця з публічних закупівель» було зараховано [PERSON] та встановлено надбавку за складність та напруженість у роботі у розмірі 50% посадового окладу з 22 лютого 2021 року. 17.01.2022 року наказом Департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації № 1234 визнано таким, що втратив чинність наказ від 21.01.2021 № 31 «Про організацію та проведення процедур закупівель товарів, робіт та послуг» у зв`язку з визначенням централізованою закупівельною організацією КП «Центр обслуговування громадян» (рішення Одеської обласної ради від 18.06.2021 № 230-VІІІ. 17.01.2022 року КУ «Одеська обласна база спеціалізованого медичного постачання» видано наказ № 27 «Про приведення у відповідність штатних нормативів та змін у штатному розписі згідно законодавства». 18.01.2022 року КУ «Одеська обласна база спеціалізованого медичного постачання» видає наказ № 28 «Про повідомлення працівників щодо реорганізації та змін істотних умов праці», відповідно до якого наказано відповідальній за роботу відділу кадрів [PERSON] підготувати й вручити під підпис персональні письмові повідомлення про зміну умов праці працівникам, з поміж інших, [PERSON] , фахівцю з публічних закупівель у строк до 21.01.2022 року. Підготувати проект наказів про звільнення працівників, умови праці яких підлягають істотним змінам на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Строк до 21.03.2022 року. 27.01.2022 року КУ «Одеська обласна база спеціалізованого медичного постачання» письмово повідомляє [PERSON] про заплановане вивільнення з посади фахівця з публічних закупівель, у зв`язку з чим запропоновано [PERSON] , відповідно до структури та штатного розпису обійняти посаду «Офісний працівник з ведення обліку матеріалів ІІ групи» з посадовим окладом згідно штатного розпису. [PERSON] надала згоду на переведення, що підтверджується особистим підписом від 27.01.2022 року (а.с. 113). В матеріалах справи є заява [PERSON] від 22.02.2022 року про звільнення з посади фахівця публічних закупівель з 25.02.2022 року за угодою сторін. 24.02.2022 року від [PERSON] надійшла заява про надання залишку основної щорічної оплачуваної відпустки терміном 17 календарних днів з 25.02.2022 року. Наказом КУ «Одеська обласна база спеціалізованого медичного постачання» від 24.02.2022 року № 41 «Про надання відпустки» [PERSON] надано щорічну відпустку за 2021-2022 роки терміном 17 календарних днів. Визначено, що до роботи необхідно приступити 15 березня 2022 року. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що [PERSON] усвідомлювала наслідки запланованого вивільнення. У зв`язку з вищевикладеним, та як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, Позивач продовжувала надалі працювати на посаді фахівця з публічних закупівель КУ «Одеської обласної бази спецмедпостачання». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Відповідно до статті 64 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] була належним чином повідомлена про заплановане вивільнення, що підтверджується відповідною заявою від 25.02.2022 року, а Відповідачем виконано вимоги пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. За особистою згодою позивачки, відображеною в її заяві від 25.03.2022 року (а.с. 115), останню згідно Наказу КУ «Одеська обласна база спеціалізованого медичного постачання» від 25.03.2022 № 66 «Про переведення на іншу посаду» було переведено на посаду офісного працівника з 28.03.2022 року з окладом згідно штатного розпису, з даним наказом позивачка особисто ознайомлена під підпис 25.03.2022 року отримавши копію цього наказу. [PERSON] повідомлена та добровільно погодилась на переведення на іншу посаду надавши письмову заяву від 25 березня 2022 року, яка була запропонована відповідачем. Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або обладнанні у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров`я. У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування повідомлення про заплановане звільнення № 1 від 27.01.2022 року та Наказу про переведення на посаду офісного працівника № 66 від 25.03.2022 року. Щодо позовних вимог про зобов`язання Відповідача вчинити дії щодо поновлення [PERSON] на посаді фахівця з публічних закупівель Комунальної установи "Одеська обласна база спеціального медичного постачання", суд зазначає, що дані вимоги є похідними від первісних, а відтак оскільки у задоволенні первісних вимог судом відмовлено, в частині зобов`язання вчинити дії щодо поновлення [PERSON] на посаді фахівця з публічних закупівель Комунальної установи "Одеська обласна база спеціального медичного постачання" також слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати за кожен місць по 9400,00 гривень починаючи з січня місяця 2022 року до поновлення на посаді фахівця з публічних закупівель. Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Позивачка в позовній заяві вказує, що відповідач зобов`язаний доплатити їй заробітну плату в розмірі 9490,00 грн. за кожен місяць, починаючи з січня 2022 року до поновлення на посаді фахівця з публічних закупівель. Дану позицію позивачка обґрунтовує тим, що вона у 2021 році отримувала більшу заробітну плату. Суд не приймає дане твердження позивача та вважає його необґрунтованим, оскільки позивачка не враховує той факт, що заробітна плата складається з посадового окладу, надбавки та премії. Також те, що з 28.03.2022 року [PERSON] працює на іншій посаді, а саме на посаді офісного працівника КУ «ООБСМП» з окладом згідно штатного розпису. Як вбачається з матеріалів справи, розгляд питання преміювання здійснюється робочою комісією по розробці і підведенню результатів якісних показників праці працівників КУ «ООБСМП» для преміювання за відповідний місяць, створеною згідно наказу відповідача від 05.01.2022 № 14 «Про створення робочої комісії КУ «ООБСМП» по оцінюванню якісних показників кожного працівника для преміювання» (а.с. 119). Враховуючи п. 2.4 Положення про порядок та умови преміювання, а також виписки з протоколів засідань робочої комісії з січня 2022 по травень 2022 включно не рекомендовано преміювати позивачку у зв`язку з відсутністю у неї завдань та додаткових навантажень, це пов`язано з тим, що фактично функції фахівця з публічних закупівель позивачкою не реалізовувались (а.с. 120-126). У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення недоплаченої заробітної плати за кожен місць по 9 400, 00 гривень починаючи з січня місяця 2022 року до поновлення на посаді фахівця з публічних закупівель. Щодо вимог Позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень. Також, згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Виходячи з роз`яснень, що містяться в п.п. З, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно- правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, ним підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювана шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Пунктом 9 вищезазначеної Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ('їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушенієс змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування моральної шкоди, [PERSON] посилалась, що неправомірні дії відповідача призвели до її моральних страждань та спричинили наслідки у вигляді завмерлої вагітності, ретрохоріальної гематоми. Однією з причин позивачка вважає нервове напруження та оцінює моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2022 року лікарем акушером-гінекологом [PERSON] встановлений діагноз «Завмерла вагітність» та наведені причини, зокрема: фізичні навантаження, гормональні зміни, важкий токсикоз, травми або забої живота, запальні процеси в матці, порушення згортання крові, інфекції сечовивідних шляхів, аномалії розвитку ембріона, важкі хронічні захворювання, шкідливий вплив навколишнього середовища і робота на шкідливому виробництві. Суд не приймає до уваги посилання Позивача, неправомірні дії відповідача призвели до її моральних страждань та спричинили наслідки у вигляді завмерлої вагітності, ретрохоріальної гематоми, оскільки Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б давали змогу встановити, що саме в наслідок дій відповідача відбулись зазначені наслідки. Згідно ст. 76 ЦПК України, Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також слід зазначити, що 27.01.2022 року Позивачка була повідомлений про заплановане вивільнення під особистий підпис. За особистою згодою позивачки, відображеною в її заяві, останню згідно наказу відповідача від 25.03.2022 № 66 «Про переведення на іншу посаду» було переведено на посаду офісного працівника з 28.03.2022 року, з даним наказом позивачка особисто ознайомлена під підпис 25.03.2022 року отримавши копію цього наказу. Таким чином, позивачка 27.01.2022 року дізналася про заплановане вивільнення, а 25.03.2022 року дізналась про її звільнення з посади фахівця з публічних закупівель шляхом переведення на посаду офісного працівника, отримавши копію наказу. Позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав 27.05.2022 року з пропуском місячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог. Документи надані позивачкою щодо перебування у сімейного лікаря по 20 хвилин 25 та 28 квітня 2022 та лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року, не є належним обґрунтуванням підстав, які б свідчили про поважність причин пропущення місячного строку позивачем. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. Відповідно до роз`яснень даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до роз`яснень даних в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідач вважає, що цей спір пов`язаний із звільненням позивача із займаної посади, а отже, за правилами частини 2 статті 233 КЗпП України застосовується правило про місячний строк звернення до суду з позовом. Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Тобто, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду, і ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Порушення строку звернення до суду при визнанні судом зазначених позивачем причин пропуску неповажними є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Разом із тим, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позивач з неповажних причин пропустив строк звернення до суду, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Отже, сплив строку звернення до суду є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Подібні висновки зазначено у постановах Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 466/10419/19 (провадження №61-12135св21); від 15.11.2021 у справі № 212/9516/19 (провадження № 61-14592св21); від 21.01.2022 у справі № 265/596/20 (провадження № 61-10989св21); від 21.07.2022 у справі № 569/18379/19 (провадження № 61-15247св21). У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: dismissed