Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

09.11.2021 року представник позивача [PERSON] , адвокат Магей І.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання права власності на 1/2 частини квартири набутої за час шлюбу. Позов мотивовано тим, що 10.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб. Шлюб між позивачем і відповідачем розірвано рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.09.2021 року у справі № 385/1035/21. Шлюб між Позивачем і Відповідачем був укладений 10.10.2017 року. За час спільного проживання позивача і відповідача в шлюбі, за спільні кошти зароблені внаслідок спільної праці, 12.03.2020 р. на прізвище Відповідача була придбана трикімнатна квартира з кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою, коридором, 2-ма вбудованими шафами, обладнана балконом та лоджією, загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 397, посвідченого 12.03.2020 р. приватним нотаріусом Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С. та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховської Т.С, індексний номер 51584263 від 12.03.2020 р. за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 65729635211. Відповідач не визнає право спільної сумісної власності в рівних частках на вказану квартиру за Позивачем, а тому останній вимушений звернутись до суду для захисту свого права. Просить суд визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири з кухнею, вбиральнею, ванною кімнатою, коридором, 2-ма вбудованими шафами, обладнана балконом та лоджією, загальною площею 61,7 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10.11.2021 року відкрито провадження у справі. 29.11.2021\~року від\~відповідача,\~ [PERSON] \~надійшов відзив\~на позовну\~заяву в\~якому зазначає,\~що спірна\~квартира є\~її особистою\~приватною власністю,\~а не\~спільною власністю\~подружжя і\~поділу не\~підлягає.\~12.03.2020\~року вона\~ придбала\~квартиру [ADDRESS] за\~кошти,\~які не\~були спільною\~власністю подружжя.\~Кошти на\~вказану квартиру\~їй надали\~її батьки. Відповідач не\~надав жодного\~доказу того,\~що вказана\~квартира куплена\~за спільні\~кошти подружжя.\~Крім того,\~на час\~придбання квартири\~вони з\~позивачем таких\~коштів на\~придбання квартири\~не мали. Спірна \~квартира є\~її особистою\~приватною власністю, а не спільною власністю подружжя і поділу не підлягає. Просить суд відмовити в задоволені позову. 29.11.2021\~року до\~суду надійшла\~зустрічна позовна\~заява [PERSON] \~до [PERSON] \~про визнання\~об`єкта особистою\~приватною власністю\~дружини та\~про поділ\~спільного майна\~подружжя \~автомобіля.\~Зустрічна позовна\~заява обґрунтована\~тим,\~що [PERSON] \~вважає,\~що вказана\~квартира є\~її особистою\~приватною власністю,\~а не\~спільною власністю\~подружжя і\~поділу не\~підлягає з\~наступних підстав:\~згідно договору\~купівлі-продажу\~від 12.03.2020\~року нею\~було придбано\~квартиру [ADDRESS] за\~кошти,\~які не\~були спільною\~власністю подружжя. Кошти на вказану квартиру їй надали її батьки. На час придбання квартири вона з позивачем таких коштів на придбання квартири не мали. Вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.10.2017 року. В 2018-2020 роках ні вона, ні позивач не працювали і коштів не мали. Проживали біля її батьків і знаходились на їх утримані. Зазначає, що її батьки протягом багатьох років складали кошти їй на житло. Вони мають в господарстві 3 корови, 4 свиней, мають 5 земельних паїв, за які отримують орендну плату. Після придбання квартири батьки [PERSON] за власні кошти зробили капітальний ремонт всієї квартири. Крім того,\~за спільні\~кошти позивач\~з відповідачем\~15.05.2018\~року за\~4\~000\~доларів США\~придбали легковий\~автомобіль ВАЗ\~211040\~чорного кольору,\~д/з\~ [NUMBER] ,\~дата випуску\~2011\~p.,\~номер кузова\~ [NUMBER] ,\~який зареєстрований\~на відповідача\~ [PERSON] .\~ [PERSON] \~погоджується,\~щоб автомобіль\~залишився на\~праві власності\~у відповідача,\~а він\~їй сплатив\~вартість Ѕ частини автомобіля кошти в сумі 40 538 грн. Просить суд, об`єднати в одне провадження зустрічний позов з первісним позовом [PERSON] . Визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на весь автомобіль ВАЗ 211040 чорного кольору, д/з В [NUMBER] , дата випуску 2011 р., номер кузова [NUMBER] вартістю 81076,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля в сумі 40 538 грн. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 11.01.2022 прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єкта особистою приватною власністю дружини та про поділ спільного майна подружжя автомобіля, справа №385/1565/21, з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини квартири набутої за час шлюбу, справа №385/1457/21. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 10.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.08.2022 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єкта особистою приватною власністю дружини та про поділ спільного майна подружжя автомобіля залишено без розгляду в частині: визнання за [PERSON] права власності на весь автомобіль ВАЗ 211040 чорного кольору, д/з [NUMBER] , дата випуску 2011 р., номер кузова [NUMBER] вартістю 81076,00 грн.; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості Ѕ частини автомобіля в сумі 40538 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача, адвокат Магей І.В. позов підтримали з підстав зазначених у ньому. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити повністю. [PERSON] зазначив, що після одруження він працював у м. Києві, спірну квартиру з відповідачем купували за спільні кошти. Відповідача та представник відповідача, адвокат Животовська Г.М. в судовому засіданні позов не визнали з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Зустрічну позовну заяву підтримали з підстав зазначених у ній. [PERSON] зазначила, що спірна квартира була куплена за кошти які дали її батьки [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що є батьком [PERSON] . Спірну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] купував він за свої власні кошти, для своєї доньки [PERSON] .. Вказав, що на час купівлі спірної квартири [PERSON] не працював, кошти на купівлю квартири не надавав. При нотаріальному оформленні квартири гроші продавцеві надавав він. Свідок [PERSON] \~в судовому\~засіданні показала,\~що є\~матір`ю [PERSON] .\~ Вказала,\~що спірна\~квартира за\~адресою: [ADDRESS] була куплена донці за її кошти та кошти чоловіка [PERSON] .. [PERSON] та [PERSON] кошти на купівлю спірної квартири не надавали, так як ніде не працювали та не мали коштів. Свідок [PERSON] \~в судовому\~засіданні вказала,\~що продала\~квартиру,\~за адресою: [ADDRESS] [PERSON] .. Кошти їй за продану квартиру передавав батько покупця [PERSON] .. Чиї це були кошти їй не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що є батьком [PERSON] .. Батько [PERSON] , [PERSON] свідкові казав, що купить квартиру дітям за 6000 $ США. На скільки йому відомо кошти на купівлю спірної квартири давав [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача, представників позивача та відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень позивача. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частини квартири набутої за час шлюбу підлягає задоволенню, а в зустрічній позовній заяві [PERSON] до [PERSON] про визнання об`єкта особистою приватною власністю дружини та про поділ спільного майна подружжя автомобіля слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. [PERSON] та [PERSON] одружились 10.10.2017, зареєструвавши шлюб у Дніпровському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2336. Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 23.09.2021 року справа №385/1035/21 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-11). Згідно пункту 1 копії договору купівлі продажу квартири від 12.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С., укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) продавець передає (продає), а покупець приймає (купує) у власність квартиру [ADDRESS] , (квартира), і сплачує за неї обговорену грошову суму. Згідно п. 4 Договору за домовленістю сторін продаж зазначеного Предмета договору вчиняється за ціною 110\~000 грн, які отримані Продавцем від Покупця повністю готівкою при підписанні цього договору. Згідно п. 15 Договору Покупець повідомляє, що предмет договору набуває за згодою свого чоловіка, [PERSON] , справжність підпису на заяві якого посвідчено приватним нотаріусом Благовіщенського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С. 12.03.2020 року за реєстром №396, що зберігається в справах нотаріуса (а.с. 81-83). Норми права та мотиви їх застосування. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно п.22 постанови Пленуму ВС України №11 від 21.12.2007 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається\~з матеріалів\~справи спірна\~квартира,\~що розташована\~за адресою\~ [ADDRESS] була придбана [PERSON] під час перебування останньою у шлюбі з позивачем [PERSON] , а тому відповідно до статті 60 СК України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя, а тому позов [PERSON] є підставним та підлягає до задоволення. Визнаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя суд виходить із того, що відповідачем не спростовано презумпцію спільного майна подружжя, оскільки [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності квартири їй особисто, враховуючи, що на момент придбання квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено обставин, на які вона посилається, зокрема, що квартира була придбана за кошти, отриманих в дар від її батьків. Суд критично\~оцінює покази\~свідків \~ [PERSON] \~та [PERSON] \~про те,\~що спірна\~квартира купувалась\~за їхні\~кошти,\~так як\~це суперечить\~матеріалам справи,\~а саме\~п.\~4\~ нотаріально\~посвідченого договору купівлі\~ продажу\~квартири від\~12.03.2020\~року,\~згідно якого\~ «за\~домовленістю сторін\~продаж зазначеного\~Предмета договору\~вчиняється за\~ціною 110000\~грн.,\~які отримані\~Продавцем від\~Покупця повністю\~готівкою при\~підписанні цього\~договору». Судом не встановлено, а матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору дарування коштів, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , як того вимагає ч. 5 ст. 719 ЦК України. Таким чином, твердження [PERSON] про придбання нею квартири за особисті кошти, отримані в дар, ґрунтуються виключно на припущеннях та на свідченнях свідків [PERSON] та [PERSON] , котрі є батьками останньої, що не може вважатися спростуванням презумпції спільності майна подружжя. Оскільки [PERSON] не спростувала презумпцію спільності майна подружжя, то зустрічний позов не підлягає до задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Outcome: approved