Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що 02.07.2017 відповідач відкрив позивачу кредитну лінію з кредитним лімітом 300 грн. та видав платіжну карту. Після введення карантину, що призвело до погіршення фінансового стану позивача, він у грудні 2020 року звернувся до відповідача із заявою про скасування нарахованих під час дії карантину відсотків та проведення реструктуризації заборгованості. Також просив надати інформацію по кредиту. Листом від 12.01.2021 відповідач відмовив у звернені та не надав запитуваної інформації, що є протиправною дією. 03.03.2021 відповідач надав виписку по картці, де вказано, що на підставі договору від 2.07.2012 відповідач щомісяця проводить за рахунок кредиту списання відсотків за використання кредитного ліміту. Позивач вказаного договору не має, тому 20.08.2021 звернувся до відповідача із заявою про надання оригіналу або копії договору. Листом від 15.09.2021 відповідач відмовив у задоволенні заяви. 09.09.2021 позивач звернувся до відповідача зі скаргою на неправомірні дії працівників, які по картковому рахунку проводять неправомірне нарахування відсотків на надані кредитні кошти та неправомірно списують ці відсотки за рахунок кредиту і наступного місяця також на відсотки в складі кредиту нараховують відсотки. Відповідач не надав відповіді на скаргу, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» а також ст.ст. 15,19 Закону України «Про звернення громадян». Зазначає, що заборгованості за кредитом не має, а навпаки має переплату. Заборгованість є штучно сформованою. Відповідач не передав позивачу примірника кредитного договору. Неправомірно змінив розмір дозволеного кредитного ліміту в односторонньому порядку, а тому кредитний договір у частці зміри умов договору в односторонньому порядку є нікчемним. Списання відповідачем відсотків за рахунок кредитного ліміту є неправомірним та призводить до штучного збільшення заборгованості. Просить: визнати неправомірною бездіяльність АТ КБ «ПриватБанк» в ненаданні відповіді з 09 листопада 2021 року до 17 грудня 2021 року на скаргу позивача; визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк», які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту, наданому [PERSON] , нарахуванні і списанні відсотків за рахунок кредиту [PERSON] ; скасувати нараховані і списані відсотки за рахунок кредитних коштів [PERSON] . У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позову. Пояснив, що 04.02.2011 позивач звернувся до банку з пропозицією, у зв?язку з чим було укладено кредитний договір. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості та згоду з умовами кредитування. Відповідач 02.07.2012 отримав кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом 2500 грн. Зміна кредитного ліміту відбувалась у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивачем було укладено договір приєднання. Сторонами при укладенні договору були обумовлені всі істотні умови. Кредитний договір є чинним а доводи позивача нічим не обгрунтовані. Відповідач 26.12.2019 звернувся в банк із заявою про перевипуск карти, що не є укладенням нового договору. Просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив позивач зазначив, що позивач заборгованості перед відповідачем не визнає та вважає, що наявна переплата в сумі 9244,04 грн. Відповідач вказаного розрахунку не спростував. Списання нарахованих відсотків за рахунок кредитного ліміту, а також зміна розміру кредитного ліміту є неправомірною дією. Умови та правила надання банківських послуг не є частиною кредитного договору. Ухвалою суду від 20.12.2021 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. 26.01.2022 підготовче засідання відкладено за клопотанням представника відповідача. 15.02.2022 підготовче засідання відкладено за клопотанням позивача. З 24.02.2022 справа була знята з розгляду на підставі рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24.02.2022 №5. 05.05.2022 призначено підготовче засідання на 26.05.2022. 26.05.2022 підготовче засідання відкладено за клопотанням позивача. 07.07.2022 підготовче засідання відкладено за клопотанням позивача. 02.08.2022 ухвалою суду витребувано докази у відповідача. 31.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 08.09.2022 оголошено перерву у судовому засіданні за клопотанням представника відповідача. У судове засідання сторони не з?явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача та представника відповідача надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 04.02.2011 позивач звернувся до банку із заявою-анкетою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно з якою позивач погоджується з тим, що ця анкета-заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами складають договір про надання банківських послуг, укладання якого він підтверджує і зобов`язується виконувати його умови (а.с. 59,60). Відповідно до довідки про зміну умов кредитування 02.07.2012 було встановлено кредитний ліміт по картковому рахунку на рівні 2500 грн., в подальшому він неодноразово змінювався, 11.08.2021 кредитний ліміт зменшений до 0,00 грн. (а.с. 70). 24.12.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив надати в письмовій формі детальний акт звірки взаємних розрахунків по отриманому кредиту, розрахунок нарахування і погашення відсотків, скасувати нараховані під час дії карантину відсотки, надати виписку про рух коштів на його поточному рахунку та провести реструктуризацію кредиту (а.с. 6). На вказану заяву 12.01.2021 була надана відповідь, за якою банк відмовив у задоволенні запиту щодо скасування нарахованих відсотків та реструктуризації заборгованості. Щодо отримання запитуваної інформації позивачу було запропоновано скористатись мобільним додатком Приват 24, або звернутись особисто до відділення банку (а.с. 7,8). 20.08.2021 позивач звернувся до банка із заявою, у якій просив надати на руки через відділення банку оригінал або належним чином завірену копію договору SAMDN50000065306064 від 02.07.2012 в повному об?ємі з додатками (а.с. 11). Листом від 15.09.2021 відповідач повідомив, що один примірник договору позивачу було надано. Законодавством не передбачено обов?язку банку надавати копії договорів клієнтам (а.с. 13). 09.11.2021 [PERSON] звернувся до відповідача зі скаргою, у якій просив для встановлення реальної суми заборгованості по кредиту надати в письмовій формі детальний (по датам і сумам) акт звірки взаємних розрахунків: коли і в яких розмірах отримував кредитні кошти і якими сумами і коли сплачував кредит; згідно актів звірки взаємних розрахунків провести нарахування відсотків за користування кредитними коштами у відповідності до норм законодавства України; скасувати неправомірно нараховані відсотки, які банк самостійно додав до заборгованості по отриманому кредиту і на які в подальшому кожного першого числа місяця знову нараховував відсотки; пояснити, з якої дати і на якій підставі картка заблокована і на якій підставі банк збільшує заборгованість по заблокованій картці, додаючи кожного місяця нараховані відсотки до заборгованості і в подальшому нараховуючи по них відсотки (а.с. 13). Листом від 01.12.2021 відповідач надав відповідь на зазначену скару. Повідомив, що з посиланням на умови і правила надання банківських послуг, що нарахування відсотків по картці здійснюється коректно, підстави для перерахунку відсутні. Просять здійснити погашення заборгованості. Повідомлено також, що із розрахунком заборгованості заявник може ознайомитись у Приват 24. Для ознайомлення з інформацією щодо дат та сум видаткових операцій, нарахувань, погашень запропоновано отримати виписку за карткою, скориставшись сервісом Приват 24 або звернувшись особисто (з проходженням верифікації) до відділення банку. (а.с. 202,203). [PERSON] складено самостійно розрахунок, відповідно до якого за період з 02.07.2012 по 17.12.2021 заборгованість по кредиту відсутня, а наявна переплата в сумі 9244,04 грн. (а.с. 14-30). Обгрунтовуючи вимогу про визнання неправомірною бездіяльності банку, що полягає у ненаданні відповіді на звернення позивача у період з 09.11.2021 по 17.12.2021 позивач посилається на порушення відповідачем положень Законів України «Про споживче кредитування», «Про банку і банківську діяльність», «Про звернення громадян». Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до\~п.\~7\~ч.\~1\~ст.\~56\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» клієнт\~має право\~доступу до\~інформації щодо\~діяльності банку.\~Банки зобов`язані\~на вимогу\~клієнта надати\~таку інформацію: інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом. Відповідно до\~ст.\~19\~Закону України\~«Про звернення\~громадян» Органи\~державної влади\~і місцевого\~самоврядування,\~підприємства,\~установи,\~організації незалежно\~від форм\~власності,\~об`єднання\~громадян,\~засоби масової\~інформації,\~їх керівники\~та інші\~посадові особи\~в межах\~своїх повноважень\~зобов`язані: об`єктивно,\~всебічно і\~вчасно перевіряти\~заяви чи\~скарги; у\~разі прийняття\~рішення про\~обмеження доступу\~громадянина до\~відповідної інформації\~при розгляді\~заяви чи\~скарги скласти\~про це\~мотивовану постанову; на\~прохання громадянина\~запрошувати його\~на засідання\~відповідного органу,\~що розглядає\~його заяву\~чи скаргу; скасовувати\~або змінювати\~оскаржувані рішення\~у випадках,\~передбачених законодавством\~України,\~якщо вони\~не відповідають\~закону або\~іншим нормативним\~актам,\~невідкладно вживати\~заходів до\~припинення неправомірних\~дій,\~виявляти,\~усувати причини\~та умови,\~які сприяли\~порушенням; забезпечувати\~поновлення порушених\~прав,\~реальне виконання\~прийнятих у\~зв`язку\~з заявою\~чи скаргою\~рішень; письмово\~повідомляти громадянина\~про результати\~перевірки заяви\~чи скарги\~і суть\~прийнятого рішення; вживати\~заходів щодо\~відшкодування у\~встановленому законом\~порядку матеріальних\~збитків,\~якщо їх\~було завдано\~громадянину в\~результаті ущемлення\~його прав\~чи законних\~інтересів,\~вирішувати питання\~про відповідальність\~осіб,\~з вини\~яких було\~допущено порушення,\~а також\~на прохання\~громадянина не\~пізніш як\~у місячний\~термін довести\~прийняте рішення\~до відома\~органу місцевого\~самоврядування,\~трудового колективу\~чи об`єднання\~громадян за\~місцем проживання\~громадянина; у\~разі визнання\~заяви чи\~скарги необгрунтованою\~роз`яснити\~порядок оскарження\~прийнятого за\~нею рішення; не\~допускати безпідставної\~передачі розгляду\~заяв чи\~скарг іншим\~органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України « Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. В обгрунтування вимог щодо протиправності бездіяльності відповідача по нерозгляду у визначені строки його скарги, позивач зазначає, що відповіді на скаргу він не отримав у період протягом сорока п?яти днів з дня її подання. Разом із цим, матеріалами справи підтверджується, що скарга позивача була розглянута. Листом від 01.12.2021 №20.1.000/7-211109/11176 була надана відповідь на всі поставлені у скарзі питання. Зазначений лист був надісланий на адресу реєстрації позивача рекомендованим листом, про що свідчить реєстр згуртованих поштових відправлень (а.с. 203). Частина 3\~ст. 12 ЦПК України\~встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач зазначає, що відповідь на скаргу він не отримував. Разом із цим, банком надано докази, що скарга була розглянута й порядку та у строки, передбачені законом України «Про звернення громадян» а також законами «Про споживче кредитування», «Про банку і банківську діяльність». Неотримання позивачем з незалежних від банку причин відповіді на його скаргу не може бути підставою для встановлення факту, що банк звернення не розглянув та визнання, що така бездіяльність є неправомірною. За таких обставин, відсутні підстави для задоволення вимог у частині визнання неправомірною бездіяльності по нерозгляду банком звернення позивача. Що стосується вимог позивача про визнання неправомірними дій банку, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту, нарахуванні та списанні відсотків за рахунок кредиту, а також скасування нарахованих і списаних за рахунок кредитних коштів відсотків, суд зазначає таке. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із\~статтею 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції. У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. ЄСПЛ, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набрало статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей\~14,\~16 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про визнання неправомірними дій банку, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту, нарахуванні та списанні відсотків за рахунок кредиту, заявлення вимоги про скасування нарахованих і списаних за рахунок кредитних коштів відсотків, є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє відновленню прав, які позивач вважає порушеними. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 січня 2022 року у справі № 346/5955/19. З урахуванням викладеного, враховуючи, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, не підлягають задоволенню також інші позовні вимоги про визнання неправомірними дій банку, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту, нарахуванні та списанні відсотків за рахунок кредиту, а також скасування нарахованих і списаних за рахунок кредитних коштів відсотків.

Outcome: dismissed