Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Миколаєва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Універсальна Біржа «Південь» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визначення часток, в якому просить визнати договір міни №783 нерухомого майна - квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] , укладений на Універсальній біржі «Південь» 27 березня 2000 року та зареєстрований в КП ММБТІ за №18449 від 30 березня 2000 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та визначити, що частки [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] в спільній власності на квартиру [ADDRESS] , становлять по 1/2 частині за кожним. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 10.01.2022 відкрите провадження у справі. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 06.09.2022 справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без повідомлення причин; відзив відповідачем не подано, у зв`язку з чим, за відсутності заперечень позивача проти такого вирішення справи, справа розглядається в порядку ст. 280 ЦПК України шляхом ухвалення заочного рішення на підставі доказів, що є у справі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Універсальної Біржі «Південь» був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без повідомлення причин. Згідно ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явилися, відзив на позов не подали та представник позивача проти такого вирішення справи не заперечував. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що 27 березня 2000 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни нерухомого майна: квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] . Дана угода була укладена на універсальній біржі нерухомості «Південь» та зареєстрована в КП «Міжміське бюро технічної інвентарізації» 30 березня 2000 року за реєстровим номером 18449. При укладенні договору всі учасники угоди домовились щодо всіх істотних умов договору: предмет договору, його ціна, технічні характеристики та інше. Сторони угоди обмінялись квартирами, передали ключі від квартир. З того часу [PERSON] та [PERSON] проживають в цій квартирі, зробили там ремонти, сплачували комунальні послуги. Жодного разу спору щодо право власності на цю квартиру не виникало. [INFO] померла мати позивачки - [PERSON] . 18 листопада 2021 року Першою миколаївською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №341/2021. Крім [PERSON] інших спадкоємців немає. Наразі [PERSON] має намір оформити свої спадкові права та розпорядитися цим майном, але нотаріус не приймає до вчинення нотаріальної дії даний договір, оскільки він укладений на біржі, а не у нотаріуса, як цього вимагає ЦК України. Крім того, частки [PERSON] та її матері [PERSON] не визначені. Щодо вимог про про визнання договору міни дійсним, суд приходить до наступного. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 241\~ЦК України\~(в\~редакції 1963\~року)\~передбачено,\~що за\~договором міни\~між сторонами\~провадиться обмін\~одного майна\~на інше. Кожний\~з тих,\~хто бере\~участь у\~міні,\~вважається продавцем\~того майна,\~яке він\~дає в\~обмін,\~і покупцем\~майна,\~яке він\~одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ст.\~242\~ЦК України\~(в\~редакції 1963\~року) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до ст.\~224\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст.\~227\~цього Кодексу договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~28\~квітня 1978\~року №\~3\~«Про судову\~практику в\~справах про\~визнання угод\~недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно роз`яснень Міністерства юстиції України № 17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено, що, беручи до уваги вимоги ст.\~227\~ЦК України (в редакції 1963 року), яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно з ст.\~47\~ЦК України (в редакції 1963 року) тягне недійсність договору, таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору міни та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а 13.10.2021 року одна із сторін договору ( [PERSON] ) померла, що робить неможливим нотаріальне оформлення угоди в даний момент, суд вважає можливим визнати дійсним договір міни нерухомого майна №783 від 27.03.2000 року, між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] , а квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] . Щодо вимог про визначення часток у спільній сумісній власності суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 372\~ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно Договору міни нерухомого майна №783, який укладений на Товарні біржі «Південь» 27.03.2000 року, в результаті обміну, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] , а отже на підставі ч. 1 ст.\~368\~ЦК України належить їм на праві спільної сумісної власності. З огляду на викладене, суд вважає можливим визначити, що частки [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] в спільній сумісні власності на квартиру [ADDRESS] , становлять по 1/2 частині за кожною. Таким чином, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved