Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

20 вересня 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», про визнання кредитного договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що починаючи з 17 лютого 2021 року [PERSON] надходять дзвінки від невідомих осіб, які представляються співробітниками Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ». На підтвердження правовідносин, що виникли між сторонами, надано витяг з кредитної історії ТОВ «Українське Бюро кредитних історій» У квітні 2021 року позивачкою було направлено звернення до ТОВ «ФК «КІФ», проте на день подання позову відповіді не надійшло. 28 травня 2021 року позивачкою отримано лист від ТОВ «АРАГОН» з вимогами повернення грошової суми боргу, що утворився у зв`язку із невиконанням нею умов договору позики нібито укладеного нею, з одного боку, і МФО «ЛОВІЛАВЕ» ТОВ «КІФ», з іншого боку. На адресу ТОВ «АРАГОН» нею було направлено досудову претензію, відповідно до змісту якої, вона, [PERSON] , будь-яких договорів не укладала, інформацію, що містить персональні дані, не надавала, так само в заяві було викладено запит про отримання інформації відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформацїї», про надання документів, що знаходяться в розпорядженні МФО та містять інформацію, зокрема договорів, заяв, клопотань, розписок, довідок та інших документів, що є невід`ємною частиною договорів, укладених між нею та відповідачами, документів, які були укладені між сторонами, а також кредитором та третіми особами від імені позичальника за дорученням позичальника, а так само документів, які передані позичальником кредитору на підтвердження зобов`язань за договорами, на підтвердження наявності заходів забезпечення зобов`язань та інших. Також в запиті просила вказати номера рахунку в банку, карткового рахунку, на який були переведені кошти, час переказу коштів, номер телефону, зареєстрований в системі, як номер боржника, в якій формі та яким чином договір був укладений та підписаний з боку позичальника, точний час підписання договору, IP-адреса засобу комунікації, з якого були зроблені дії з метою укласти договори. Так само [PERSON] просила вказати суму заборгованості на день надання відповіді, відповідь видати на руки заявникові або його представнику, чиї повноваження засвідчені відповідно до чинного законодавства, а також надати відповідь у електронному вигляді на адресу електронної пошти. З моменту звернення до «ТОВ «АРАГОН» пройшло більше 2-х місяців, відповіді відповідач не надав. Такі ж самі вимоги були викладені у заяві до «ТОВ КФ «КІФ». Вимоги відповідачів про повернення боргу [PERSON] вважає незаконними. На підставі її заяви ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за частиною першою статті 182 КК України. Враховуючи вищевикладене, вважає що оскаржуваний договір має бути визнаний недійсним. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2021 року цивільна справа за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», про визнання кредитного договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди направлена за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова. 01 грудня 2021 року справа надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2021 року вищевказана справа передана в провадження судді Яковлевої В.М. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення моральної шкоди. Визнано справу малозначною. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2022 року клопотання [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ» належним чином засвідчені копії документів, а саме: договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року, на підставі якого виникли правовідносини; документи, які б підтверджували передання коштів позивачу; документи, якими підтверджується отримання позивачем копії договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року; документи, які відображають інформацію про рахунок, на який були переведені кошти. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН» належним чином засвідчені копії документів, а саме: договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року, на підставі якого виникли правовідносини; документи, які б підтверджували передання коштів позивачу; документи, якими підтверджується отримання позивачем копії договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року; документи, які відображають інформацію про рахунок, на який були переведені кошти. В іншій частині у задоволенні клопотання відмовлено. Встановлено строк виконання ухвали до 07 березня 2022 року. Ухвалою Дзержинського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~22\~вересня 2022\~року заяву [PERSON] \~про відмову\~від частини\~позовних вимог\~задоволено.\~Прийнято відмову\~ [PERSON] \~від позовних\~вимог про\~зобов`язання відповідачів\~припинити використання\~персональних даних;\~зобов`язання відповідачів\~припинити діяльність\~зі стягнення\~заборгованості по\~кредиту;\~відшкодування моральної\~шкоди.\~Провадження у\~справі в\~частині позовних\~вимог про\~стягнення моральної\~шкоди закрито\~у зв`язку\~із відмовою\~позивача від\~цих позовних\~вимог. Прийнято до розгляду уточнену редакцію позовної заяви про визнання договору недійсним. Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку. Представник позивачки - адвокат Шеховцов Я.А. подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності. Представники відповідач, третьої особи про дату, час та місце розгляду справи були повідомлена своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України, зокрема телефонограмою. Відповідачі своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористались. Будь-яких заяв та клопотань, зокрема про відкладення розгляду справи, до суду не подали. Конверти із судовою повісткою на судові засідання повернулися до суду з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою. Днем вручення\~судової повістки\~є: 1)\~день вручення\~судової повістки\~під розписку; 2)\~день отримання\~судом повідомлення\~про доставлення\~судової повістки\~на офіційну\~електронну адресу\~особи; 3)\~день проставлення\~у поштовому\~повідомленні відмітки\~про відмову\~отримати судову\~повістку чи\~відмітки про\~відсутність особи\~за адресою\~місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~повідомленою цією\~особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (Частина восьма, одинадцята статті 128 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась. Докази того, що відповідачі на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляли суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд вважає, що відповідачі повторно не з`явились в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідачі в судове засідання не з`явились, відзиву на позовну заяву не подали, суд ухвалив розглянути справу за відсутності представників відповідачів та, зі згоди позивача, провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. 26 квітня 2021 року [PERSON] на адресу ТОВ «ФК «КІФ» направлено заяву про надання інформації, в якій просила надати їй копії документів, а саме: договори, заяви, клопотання, розписки, довідки та інші документи, що є невід`ємною частиною договорів, укладених між нею та відповідачами; документи, які були укладені між сторонами, а також кредитором та третіми особами від імені позичальника за дорученням позичальника; документи, які передані позичальником кредитору на підтвердження зобов`язань за договорами, на підтвердження наявності заходів забезпечення зобов`язань та інші. Також просила вказати номера рахунку в банку, карткового рахунку, на який були переведені кошти, час переказу коштів, номер телефону, зареєстрований в системі, як номер боржника, в якій формі та яким чином договір був укладений та підписаний з боку позичальника, точний час підписання договору, IP-адреса засобу комунікації, з якого були зроблені дії з метою укласти договори (а. с. 8). Проте відповіді на своє звернення від ТОВ «ФК «КІФ» позивачка не отримала. 28 травня 2021 року позивачкою отримано досудове повідомлення від ТОВ «АРАГОН» про необхідність погашення боргу за договором №1402544 від 14 лютого 2021 року, в якому зазначено, що станом на 25 травня 2021 року сума заборгованості становить 4 950, 00 грн (а. с. 9). На адресу ТОВ «АРАГОН» позивачкою було направлено досудову претензію про те, що вона, [PERSON] , будь-яких договорів не укладала, інформацію, що містить персональні дані, не надавала, в якій відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформацїї», просила надати інформацію, зокрема про договори, заяви, клопотання, розписки, довідки та інших документи, що є невід`ємною частиною договорів, укладених між нею та відповідачами, документи які були укладені між сторонами, а також кредитором та третіми особами від імені позичальника за дорученням позичальника, а так само документи, які передані позичальником кредитору на підтвердження зобов`язань за договорами, на підтвердження наявності заходів забезпечення зобов`язань та інші. Також в запиті просила вказати номера рахунку в банку, карткового рахунку, на який були переведені кошти, час переказу коштів. номери телефону зареєстрований в системі, як номер боржника, яким чином було укладено договір, в якій формі та яким чином договір був підписаний з боку позичальника точний час підписання договору IP-адреса засобу комунікації з якого були зроблені дії з метою укласти договори. [PERSON] просила вказати суму заборгованості на день надання відповіді, відповідь видати на руки заявникові або його представнику, чиї повноваження засвідчені відповідно до чинного законодавства, а також надати відповідь у електронному вигляді на адресу електронної пошти. З моменту звернення до «ТОВ «АРАГОН» відповіді відповідач не надав (а. с. 10). На підставі її заяви про вчинення кримінального правопорушення ХРУП № 3 ГУ НП в Харківській області внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за правовою кваліфікацією - частиною першою статті 182 КК України (а. с. 17). Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦУ України). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому за змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з частиною другою статті 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Разом із цим, відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Пунктами 5-7 статті 3 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору. Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Крім того, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Зазначений Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію»). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі, порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені;10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі, розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін. Як свідчать матеріали справи, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2022 року клопотання [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення моральної шкоди задоволено частково. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ» належним чином засвідчені копії документів, а саме: договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року, на підставі якого виникли правовідносини; документи, які б підтверджували передання коштів позивачу; документи, якими підтверджується отримання позивачем копії договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року; документи, які відображають інформацію про рахунок, на який були переведені кошти. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН» належним чином засвідчені копії документів, а саме: договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року, на підставі якого виникли правовідносини; документи, які б підтверджували передання коштів позивачу; документи, якими підтверджується отримання позивачем копії договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року; документи, які відображають інформацію про рахунок, на який були переведені кошти. В іншій частині у задоволенні клопотання відмовлено. Встановлено строк виконання ухвали до 07 березня 2022 року. Копії ухвали неодноразово надсилались на адресу відповідачів та були ними отримані, що підтверджується підписом в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Проте до цього часу жодних документів на виконання ухвали суду від 07 лютого 2022 року, зокрема договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року, на підставі якого виникли правовідносини, документів, які б підтверджували передання коштів позивачу; документів, якими підтверджується отримання позивачем копії договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року; документів, які відображають інформацію про рахунок, на який були переведені кошти, відповідачами суду не надано. Позовні вимоги позивачки не спростовано. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що позивач [PERSON] взагалі зверталась до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН» для отримання споживчого кредиту за Договором (офертою) про надання фінансового кредиту. Крім того, відсутні будь-які докази на підтвердження підписання позивачкою оспорюваного Договору, а також отримання грошових коштів від відповідача. За відсутності доказів на підтвердження цього факту судом не встановлено обставин про те, що між сторонами був укладений двосторонній кредитний договір з дотриманням його форми, встановленій законом, та який спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06 листопада 2009 року» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205, 640 ЦК України, тощо.) Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Враховуючи зазначені вище обставини, суд доходить висновку, що відсутні підстави вважати, що [PERSON] мала намір укладати кредитний договір, та зверталась до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КІФ», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «АРАГОН» з відповідною заявою на укладення Договору про надання фінансового кредиту, підписала Договір про надання фінансового кредиту № 1402544 від 14 лютого 2021 року, отримувала та використовувала кредитні кошти, оскільки судом таких обставин не встановлено. Жодних доказів на спростування позовних вимог відповідачами не надано. Суду не надано відповідних документів на спростування доводів, зазначених позивачем, якими вона обгрунтовує свої вимоги, зокрема договору № 1402544 від 14 лютого 2021 року, на підставі якого виникли правовідносини; документів, які б підтверджували передання коштів позивачці; документів, якими підтверджується отримання позивачкою копії спірного договору; документів, які відображають інформацію про рахунок, на який були переведені кошти, та про рух таких коштів. Судом надано оцінку наявному в матеріалах справи витягу з кредитної історії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій». Наданий витяг в якості належного доказу надання кредиту та розміру боргу суд не приймає, оскільки відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України ці обставини належними, допустимими, достатніми та достовірними письмовими доказами не доведено, та яким односторонній розрахунок суми заборгованості бути не може. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним Договору про надання фінансового кредиту № 1402544 від 14 лютого 2021 року. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки представники відповідачів, на виконання свого процесуального обов`язку не надали належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу позовних вимог, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та відповідачами не спростовано, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] . На даний час суд не вбачає підстав для вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу відповідно до статті 137 ЦПК України, оскільки матеріали справи не містять документального підтвердження того, що позивачем було понесено відповідні витрати, або підлягають сплаті будь-які витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, згідно з положеннями статей 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та встановлюється на підставі наступних доказів: детального опису робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомоги по певній справі; доказів вартості робіт (послуг) адвоката, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; детального опису витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги витрат адвоката; доказів здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до позиції Верховного Суду від 09 червня 2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15 квітня 2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Насамкінець варто зауважити, що чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, є підставою для відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суду не надано доказів на підтвердження фактичного понесення таких витрат. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено, то відповідно до частини першої статті 141\~ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню документально підтверджений, сплачений позивачкою, судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп., по 454 грн 00 коп. з кожного.

Outcome: approved