Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 09.09.2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Спільних дітей не мають. З 2020 року шлюбні відносини між ними припинено, через відсутність спільних інтересів, різних поглядів на життя, відсутність взаєморозуміння, втрату почуття любові та поваги один до одного. Посилаючись на вказані обставини позивачка просила розірвати шлюб з відповідачем. Ухвалою від 29.08.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В призначене судове засідання сторони не з`явились. В наданій заяві представник позивачки просив розглядати справу без її участі та задовольнити позов. Відповідач в наданій заяві також просив розглядати справу без його участі, зазначивши про визнання позову. Враховуючи подані заяви та відповідно до положень ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши викладені в позовній заяві доводи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 09 вересня 2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №436. Від шлюбу дітей не мають. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 1 ст.24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.112 СК України шлюб може бути розірвано, якщо подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та протирічить інтересам одного з них, або інтересам їхніх дітей. Як зазначила в своєму позові позивачка та згідно поданої заяви визнано відповідачем, з 2020 року шлюбні відносини між сторонами було припинено, спільне господарство не ведеться, останні проживають окремо. З урахуванням зазначених вище обставин та положень законодавства, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя та збереження шлюбу між сторонами, який може будуватись лише на паритетних засадах, є неможливим та протирічить їх інтересам, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню та слід розірвати шлюб між останніми. Враховуючи положення ст.113 СК України та зазначення позивачкою в позовній заяві про бажання залишити прізвище, змінене при реєстрації шлюбу, після розірвання шлюбу прізвище останньої слід залишити « [PERSON] ». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи подачу відповідачем до початку розгляду справи по суті заяви про визнання позову та положення ч.1 ст.142 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору в 496 грн. 20 коп., що становить 50% від сплаченого судового збору, а також повернення позивачці з державного бюджету решти сплаченого судового збору в розмірі 50%, що становить 496 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved