Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Позивач звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа - [PERSON] , про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.11.2020 року між нею та її сином [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О., відповідно до якого вона подарувала відповідачу квартиру [ADDRESS] . Позивач погодилась на укладання договору дарування в зв`язку з тим, що відповідач запевнив її, що займався оформленням документів на опікунство над дитиною - [PERSON] і йому була необхідна наявність майна щоб підтвердити можливість надання дитині відповідних умов для проживання, щоб було перевагою для оформлення опікунства. Влітку 2021 року вона дізналась, що відповідач та [PERSON] 13.04.2021 року уклали між собою договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л., який зареєстрований в реєстрі на № 524, відповідно до якого відповідач отримав від [PERSON] 3500 доларів США в якості позики строком повернення відповідно до графіку, передбаченого п.2 Договору позики. В якості забезпечення зобов`язання за Договором позики відповідач уклав з третьою особою Договір іпотеки, посвідчений 13.04.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л., який зареєстровано в реєстрі за № 525, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Позивач також у позові зазначає про те, що в 2019-2020 роках відповідач проживав однією сім`єю з [PERSON] та її неповнолітньою дитиною [PERSON] , з якою у неї - позивачки у даній справі, були теплі стосунки і вона її сприймала як онуку. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відповідач почав вмовляти її, позивачку у даній справі, подарувати йому вказану квартиру, пояснюючи тим, що він займається оформленням опіки над дитиною - [PERSON] , він її неодноразово завіряв, що для оформлення опіки над дитиною йому необхідне майно і що його відсутність нівелює його шанси, але він свідомо змовчав, що для оформлення опіки над дитиною не потрібно мати у власності майно, але можливо надати документ, що підтверджує право користування житловим приміщенням,. Вона б ніколи не погодилась на дарування нерухомості відповідачу, адже він є дорослою людиною, що живе самостійним життям, а вона погодилась на укладання такого договору дарування лише для оформлення документів на опіки над дитиною. Вже після укладання угоди вона побачила, що поведінка відповідача змінилася, він почав її ігнорувати та навіть виїхав з міста. Вона наполегливо просила його надати їй докази перемовин з органом опіки, на що він їй надав лист, де зазначено, що документи на оформлення опіки були втрачені, органи опіки не підтверджують подання документів на оформлення опікунства відповідачем, жодних інших доказів щодо дійсного наміру встановлення опіки над дитиною відповідач їй не надав, окрім цього їй стало відомо про наявність у нього боргу у значному розмірі. Позивач у позові вказує на те, що таким чином, відповідач умисно вводів її в оману стосовно: істотних обставин укладання договору дарування квартири начебто для оформлення опіки над дитиною; єдиної можливості для оформлення опіки не інакше як шляхом отримання права власності на квартиру; обставин щодо своїх боргів. Окрім того, вона окрім сина має ще доньку і онуку і ніколи б не вчинила дій щодо позбавлення їх майна в порядку спадкової черги, якщо б не була впевнена в тому, що подарована квартира не буде використана інакше як для встановлення опіки над дитиною. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд визнати недійсним Договір дарування квартири від 06.11.2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О., зареєстрованим в реєстрі за № 6192, та застосувати наслідки недійсності правочину. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи. Ухвалою судді від 28.10.2021 року вказана позовна заява була залишена без руху для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 04.01.2022 року відкрито провадження у справі, визначено про її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 09.08.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. У наданій суду 05.10.2022 року заяві позивач просила розгляд справи провести без її участі, позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. У наданій суду заяві 09.08.2022 року відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, просив провести засідання суду у його відсутність. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, позивачці [PERSON] , [INFO] , на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 06.11.2020 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О., зареєстровано в реєстрі за № 6192. Відповідно до умов цього Договору дарувальник [PERSON] передала безоплатно у власність своєму сину [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] . Як зазначено у п.2 Договору дарування, відчужувана квартира належить дарувальнику [PERSON] на праві власності на підставі Договору дарування, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 11.03.2015 року. Квартира, яка відчужується за цим договором, знаходиться у житловому будинку літ. А-14 та має такий опис: 1-коридор, 2-санвузол, 3-житлова, 4-кухня, 5-кладова, І-балкон, загальна площа квартири 37,0 кв.м., житлова площа - 18,0 кв.м. Відповідно до п.7, 8 Договору дарування, право власності на квартиру у обдаровуваного виникає з моменту прийняття дарунку, згідно ч.1, 4 ст.722 ЦК України; прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності. Сторони домовились про те, що під передачею квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі, прийняття обдаровуваним ключів від дарувальника на квартиру свідчить про те, що передача речі відбулася. Як зазначено у пункті 14 Договору дарування, сторони стверджують, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними; не обмежені у праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними (обмежено дієздатними); не зловживають спиртними напоями, наркотичними засобами, не стоять на обліку в психоневрологічному чи наркологічному закладі; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Вбачається, що за наслідками укладення вказаного Договору дарування квартири за [PERSON] було в установленому законом зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] 13.04.2021 року уклали між собою договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л., який зареєстрований в реєстрі на № 524, відповідно до якого відповідач отримав від [PERSON] 3700 доларів США, що еквівалентно 103 353,00 гривень, з терміном повернення до 13.04.2022 року включно. в якості позики строком повернення відповідно до графіку, передбаченого п.2 Договору позики. 13.04.2021 року між Іпотекодавцем [PERSON] , [INFO] , та Іпотекодержателем [PERSON] , [INFO] , було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л., зареєстровано в реєстрі за № 526. Відповідно до умов цього Договору Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , як забезпечення виконання зобов`язання щодо повернення грошей, переданих за Договором позики від 13.04.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Стаднік І.Л., зі всіма додатковими договорами, змінати і доповненнями до нього, укладеного між сторонами цього договору на суму 3700,00 доларів США, що еквівалентно 103353,00 грн., згідно з офіційним обмінним курсом, встановленим НБУ на день посвідчення договору позики), зі строком повернення не пізніше 13.04.2022 року включно, а також сплату неустойки (штрафу) за основним зобов`язанням, відшкодування збитків, завданих несвоєчаним виконанням основного зобов`язання, відшкодування витрат по звернення стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Узгодження сторонами вартість предмету іпотеки становить 103 353,00 грн. При посвідченні цього договору приватним нотаріусом Стаднік І.Л. на підставі ст. 73 ЦК України, закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням цього Договору іпотеки була накладена заборона відчуження зазначеного в договорі майна - квартири, яка належить [PERSON] , до виконання/припинення/розірвання договору. Як вбачається з заяви від 31.05.2022 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В., [PERSON] , який діє від імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, сповіщає всіх, кого це може стосуватись, що [PERSON] повністю виконані на користь [PERSON] зобов`язання щодо сплати боргу за договором позики, посвідченим 13.04.2021 року приватним нотаріусом Стаднік І.Л., зареєстрованим за № 524; зазначив, що в зв`язку з повним виконанням зобов`язань за основним договором, договір іпотеки квартири [ADDRESS] , є припиненим. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Судом встановлено, про що зазначає у позові позивач, в 2019-2020 роках відповідач проживав однією сім`єю з [PERSON] та її неповнолітньою дитиною [PERSON] , з якою у позивачки були теплі стосунки і вона її сприймала як онуку. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відповідач почав вмовляти її, позивачку у даній справі, подарувати йому вказану квартиру, пояснюючи тим, що він займається оформленням опіки над дитиною - [PERSON] , він її неодноразово завіряв, що для оформлення опіки над дитиною йому необхідне майно і що його відсутність нівелює його шанси Позивач погодилась на укладання договору дарування в зв`язку з тим, що її син - відповідач у даній справі запевнив її, що займався оформленням документів на опікунство над дитиною - [PERSON] і йому була необхідна наявність майна для підтвердження можливості надання дитині відповідних умов для проживання, що було би перевагою для оформлення опікунства. Влітку 2021 року позивач дізналась, що відповідач [PERSON] та [PERSON] 13.04.2021 року уклали між собою договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л., який зареєстрований в реєстрі на № 524, відповідно до якого відповідач отримав від [PERSON] 3500 доларів США в якості позики строком повернення відповідно до графіку, передбаченого п.2 Договору позики. В якості забезпечення зобов`язання за Договором позики відповідач уклав з [PERSON] . Договір іпотеки, посвідчений 13.04.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л., який зареєстровано в реєстрі за № 525, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Позивач стверджує, що відповідач свідомо змовчав, що для оформлення опіки над дитиною не потрібно мати у власності майно, але можливо надати документ, що підтверджує право користування житловим приміщенням. За твердженням позивача, відповідач умисно вводів її в оману стосовно: істотних обставин укладання договору дарування квартири начебто для оформлення опіки над дитиною; єдиної можливості для оформлення опіки не інакше як шляхом отримання права власності на квартиру; обставин щодо своїх боргів. Позивач зазначає, що вона б ніколи не погодилась на дарування нерухомості відповідачу, адже він є дорослою людиною, що живе самостійним життям, а вона погодилась на укладання такого договору дарування лише для оформлення документів на опіки над дитиною. Вже після укладання угоди вона побачила, що поведінка відповідача змінилася, він почав її ігнорувати та навіть виїхав з міста. Вона наполегливо просила його надати їй докази перемовин з органом опіки, на що він їй надав лист, де зазначено, що документи на оформлення опіки були втрачені, органи опіки не підтверджують подання документів на оформлення опікунства відповідачем, жодних інших доказів щодо дійсного наміру встановлення опіки над дитиною відповідач їй не надав, окрім цього їй стало відомо про наявність у нього боргу у значному розмірі. Окрім того, вона окрім сина має ще доньку і онуку і ніколи б не вчинила дій щодо позбавлення їх майна в порядку спадкової черги, якщо б не була впевнена в тому, що подарована квартира не буде використана інакше як для встановлення опіки над дитиною. Посилаючись на те, що вказаний договір дарування був укладений під впливом обману, позивач просить його визнати недійсним. В наданій суду через канцелярію суду заяві 09.08.2022 року відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, тому відповідно до положень ст. 82 ЦПК України обставини, які визнані відповідачем, не підлягають доказуванню. Таким чином, вбачається, що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, щодо необхідності укладення договору дарування від 06.11.2020 року, у наданому суду позові позивач вказує, що якщо б їй були відомі всі обставини дійсних намірів відповідача щодо укладання договору дарування квартири, які могли би перешкодити вчиненню спірного договору дарування, вона би такий договір не укладала, що визнано відповідачем, тому вказаний договір підлягає визнанню судом недійсним. Зважаючи на викладене, суд вважає такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про визнання недійсним Договору дарування квартири від 06.11.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О., зареєстрованого в реєстрі за № 6192. Разом з цим, суд вважає, що позовні вимоги позивача про застосування наслідків недійсності правочину задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не наведено жодного обгрунтування таких вимог та не надано доказів на їх підтвердження. Частково задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідно відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 1050,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial