Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

[PERSON] в особі\~представника [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що 25 грудня 2019 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 26500 грн. [PERSON] (позичальник) взяв на себе зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 25 грудня 2020 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов в день передачі грошей була складена розписка позичальника, в якій він засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За умовами договору позики позичальник зобов`язався сплачувати позикодавцю відсотки в розмірі 10% від суми позики щомісячно. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач грошові кошти не повернув, відсотки за користування коштами не сплатив. 21 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з претензією, в якій обгрунтував підстави та суму грошових коштів, які підлягають сплаті на його користь. Сума боргу за договором позики становить 26500 грн., сума несплачених відсотків становить 10600 грн. за січень, лютий, березень, квітень 2020 року. Відповідь на претензію позивач не отримав, зобов`язання позичальника залишились не виконані. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 25.12.2019 року в розмірі 37100 гривень Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання (а.с. 31), в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, заяв, клопотань чи відзиву суду не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 25 грудня 2017 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 26500 гривень. [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти до 25 грудня 2020 року, а також сплачувати щомісячно відсотки в розмірі 10% від всієї суми позики. Укладення договору позики підтверджується розпискою, написаною власноручно [PERSON] (а.с.7). Факт написання 25 грудня 2019 року розписки відповідачем не спростовано. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами договору позики. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За договором позики відповідач зобов`язався сплачувати проценти за користування позиченими коштами в розмірі 10% від всієї суми позики. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. За договором позики від 25 грудня 2019 року відповідач зобов`язався повернути кошти позивачу до 25 грудня 2020 року. У зв`язку з порушенням умов договору позики 21 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з претензією, в якій пропонував останньому виплатити заборгованість за договором позики (а.с.8), проте останнім пропозиція позивача не виконана. Судом встановлено, що відповідач не виконав умови договору щодо повернення позики в розмірі 26500 грн. разом із нарахованими на них процентами за чотири\~місяці з\~січня по\~квітень 2020\~року в розмірі 10600 грн. (26500 грн. х 10% х 4 місяці = 10600 грн.), всього 37100 грн. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач [PERSON] договір позики не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, протилежне на що позивач посилається як на підставу своїх вимог. Відповідач не\~надав відзиву\~на позов та доказів, які спростовують вимоги позивача. Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення позивачу позиченої суми коштів, тобто не виконує свої зобов`язання за договором позики. Доказів протилежного відповідачем не надано. Таким чином, суд вважає, що факт порушення відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати коштів у строки, передбачені договором позики, знайшов своє підтвердження в суді. Враховуючи на викладене вище, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що права позивача [PERSON] порушені неналежним виконанням відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 25.12.2019 року, на підставі чого позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 25.12.2019 року у розмірі 37100 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати за сплату судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп. Відповідно до ст.ст.526, 530, 625, 629, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: approved