Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про її відсторонення від роботи та поновити її на роботі; зобов"язати відповідача виплатити їй заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Обгрунтовує вимоги таким. Вона працює у Дружківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №12 на посаді вчителя географії за сумісництвом з 01.09.2021р. 09 листопада 2021року їй відповідачем було вручено наказ про відсторонення її з роботи у зв"язку з відмовою від обов"язкової вакцинації від респіратурної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Письмове попередження про необхідність здійснення щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 до 07.11.2021року та можливі наслідки у разі відмови від щеплення, було вручене відповідачем 09.11.2021 року разом із наказом про відсторонення. Наказ про відсторонення від роботи від 08.11.2021р мотивований ст. 46 КЗпП, ч.2 ст. 12 закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06 квітня 2000р № 1645-111, ст. 27 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення", наказом МОЗ "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов"язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 № 2153, пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236. Вважає даний наказ незаконним і таким, що підлягає скасуванню оскільки щеплення від COVID -19 як обов"язкове, Законом "Про захист населення від інфекційних хвороб" не встановлено. Окремого порядку Законом про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від COVID - 19 не встановлено. Положення ст. 46 Кодексу законів про працю не передбачає правової можливості відсторонення від роботи через відсутність щеплення від СOVID - 19. Відмова працівника від вакцинації не може вважатися порушенням трудової дисципліни. Не вбачається правових підстав у роботодавця примушувати працівників вакцинуватися від короновірусної хвороби COVID - 19 та притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову вакцинуватися від цієї хвороби. Ухвалою суду від 08 лютого 2022року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі. Визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання. (а.с.17-18) В судове засідання сторони не з"явилися. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. На позові наполягає. (а.с.21) Представник відповідача також надав заяву про розгляд справи у відсутність відповідача. Просять в задоволенні позову відмовити.(а.с.37) Надали відзив на позов в якому зазначають, що з позовом не згодні за таких обставин. 04.10.2021р було прийнято та оприлюднено наказ Міністерства охорони здоров"я № 2153 "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов"язковим профілактичним щепленням". Відповідно до цього переліку на час карантину обов"язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом на період карантину, встановленого Кабміном, підлягають працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної, загальної середньої, в тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Пунктом 41 - 6 Постанови КМУ від 09.12.2020р № 1236 передбачено, що керівники підприємств, установ та організацій зобов"язані забезпечити відсторонення від роботи (виконання обов"язків) працівників, для яких обов"язковість профілактичної вакцинації проти COVID-19 визначена наказом МОЗ № 2153, якщо вони відмовляються або ухиляються від вакцинації. [PERSON] працює у Дружківській ЗОШ І-ІІІ ступенів №12 Дружківської міської ради Донецької області вчителем географії за сумісництвом з 01.09.2021р. Годун була попереджена заступником директора з НР [PERSON] в телефонному режимі, що наказ №2153 набирає чинності 08.11.2021р. працівники закладів освіти, які відмовляються від щеплення проти COVID - 19, протягом цього періоду, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати згідно наказу керівника. Строк відсторонення триватиме до усунення причин, що його зумовили. Освітяни, які мають абсолютні протипоказаня до проведення щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011р № 595, не підлягатимуть обов"язковій вакцинації. На той час були канікули, а вчителі-сумісники під час канікул працюють за основним місцем роботи, не було можливості ознайомити [PERSON] з наказом №2153 під підпис. З 01.11.2021 була впроваджена дистанційна форма навчання і [PERSON] написала заяву, що буде працювати з дому. До 08.11.2021р [PERSON] не вакцинувалася, не надала довідку, що має протипоказання до проведення щеплення. 08.11.2021 був виданий наказ в.о. директора по школі №312 "Про відсторонення від роботи [PERSON] " З даним наказом була ознайомлена також в телефоному режимі, а під підпис - 09.11.2021р, коли з"явилася в школі. В усній бесіді з заступником директора з НР [PERSON] . [PERSON] повідомила, що претензій до школи з цього приводу не має. На підставі наказу МОЗ України від 25.02.2022р № 380 "Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров"я України від 04 жовтня 2022р №2153" [PERSON] з 01.03.2022 відновлена на посаді учителя географії за сумісництвом на час дії воєнного стану в Україні. (а.с.27-29) Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність сторін. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 01.09.2021р працює у Дружківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №12 Дружківської міської ради Донецької області на посаді вчителя географії, за сумісництвом на 2021-2022н.р., що не заперечується сторонами та підтверджується копією наказу №69-к/тр від 30.08.2021р (а.с.30) [PERSON] письмово повідомлено, про необхідність пройти щеплення від COVID-19 до 07.11.2021р. Працівники закладів освіти, які не щепляться проти COVID-19 протягом цього періоду будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати. З повідомленням позивачка особисто ознайомлена та вказала, що заперечує. (а.с.33) Наказом № 312 від 08.11.2021р в.о. директора школи [PERSON],вчителя географії [PERSON] відсторонено від роботи з 08 листопада 2021р на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати. Позивачка з наказом ознайомлена, зазначила, що не згодна. (а.с.32) Згідно наказу №70 від 28.02.2022р «Про допуск до роботи [PERSON] » остання допущена з 01.03.2022р до виконання посадових обов`язків за посадою учитель географії за сумісництвом до завернення воєнного стану в Україні. (а.с.35) Згідно з частиною 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1 статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 дійшов висновку про те, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. Відповідно до преамбули Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» кожна людина має природне невід`ємне і непорушне право на охорону здоров`я. Суспільство і держава відповідальні перед сучасним і майбутніми поколіннями за рівень здоров`я і збереження генофонду народу України, забезпечують пріоритетність охорони здоров`я в діяльності держави, поліпшення умов праці, навчання, побуту і відпочинку населення, розв`язання екологічних проблем, вдосконалення медичної допомоги і запровадження здорового способу життя. Основи законодавства України про охорону здоров`я визначають правові, організаційні, економічні та соціальні засади охорони здоров`я в Україні, регулюють суспільні відносини у цій сфері з метою забезпечення гармонійного розвитку фізичних і духовних сил, високої працездатності і довголітнього активного життя громадян, усунення факторів, що шкідливо впливають на їх здоров`я, попередження і зниження захворюваності, інвалідності та смертності, поліпшення спадковості. Законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я (стаття 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»). Відповідно до статті 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Згідно із пунктами б, г статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частини 1, 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Відповідно до пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України (далі - МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року, МОЗ у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України і постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, видає накази, організовує та контролює їх виконання. Накази МОЗ, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Нормативно-правові акти МОЗ підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку. Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами. Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Цей перелік доповнено наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року. Відповідно до Переліку №2153 з доповненнями обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники:1. Центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;2. Місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;4. Підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади.5. Установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;6. Підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. В примітці до Переліку № 2153 зазначено, що обов`язкове профілактичне щеплення проводиться в разі відсутності у працівника абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 встановлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року на території України діє карантин, продовживши дію карантину. Пунктом 41-6 указаної постанови визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 (далі - перелік);2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонення працівника від роботи - один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Отже на посаду вчителя загальноосвітної школі І-ІІІ ступенів №12 Дружківської міської ради Донецької області поширюється дія Переліку № 2153. Будь-яких доказів на підтвердження того, що у позивачки є протипоказання до проведення вказаного профілактичного щеплення остання суду не надала. Суд вважає встановленим, що позивачка, яка працює вчителем у ЗОШ №12 підлягає обов`язковій вакцинації. З урахуванням того, що позивачка відмовилась від обов`язкової вакцинації, суд вважає, що роботодавець правомірно відсторонив її від роботи. На підставі наведеного спростовуються посилання позивачки про те, що перелік обов`язкових щеплень передбачено ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», серед яких відсутнє щеплення від COVID - 19. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві. У справі «Соломахін проти України (рішення від 15 березня 2012 року) ЄСПЛ зробив правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Верховний Суд у своїй постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, та є виправданим. Окрім того, Верховний Суд у своїй постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тобто не освіта, а саме життя, здоров`я і безпека людини визначаються найвищою соціальною цінністю. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Держава, встановивши правило про те, що без щеплень дитина не може бути допущеною до занять, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників школи або дитячого садка, а й захищає таким чином саму дитину, яка не отримала профілактичні щеплення. З огляду на суспільні інтереси, тимчасове відсторонення (до проведення щеплення, отримання позитивного висновку лікарсько-консультативної комісії) дитини від занять не призвело до порушення конституційного права дитини на освіту, яку вона може отримати в інших формах. З огляду на викладені правові позиції наявні підстави вважати, що втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законодавстві, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети та цілком необхідним у демократичному суспільстві. У пунктах а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено, що громадяни України зобов`язані, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Отже, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, по своїй суті має на меті застосування захисних, а не каральних заходів. Таким захисним заходом законодавством визначено відсторонення від роботи. Відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, відповідно, позбавлення позивача засобів для існування, проте це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Право на медичну таємницю закріплене в Основах законодавства України про охорону здоров`я. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Право на таємницю про стан здоров`я, закріплене у статті 286 ЦК України. Разом з тим, інформації про COVID-сертифікат та щеплення в переліку документів, що підпадають під медичну таємницю, в українському законодавстві немає, а тому COVID-сертифікат не є медичною таємницею. Статтею 46 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не право на працю, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. Індивідуальне право працівника відмовитися від щеплення протиставляється загальному праву інших працівників, які зробили щеплення, з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я. Отже, держава, встановивши правило про те, що працівники які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відстороняються від роботи, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я не тільки всіх учнів і працівників навчального закладу, а й захищає таким чином самого працівника, який не отримав щеплення. Щодо посилання позивачки на порушення її конституційного права на працю слід зазначити, що відсторонення від роботи не є дисциплінарним стягненням, за позивачкою зберігається її робоче місце, а таке обмеження є тимчасовим. Враховуючи наведене суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним, скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування наказу, не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо зобов"язання відповідача виплатити позивачці невиплачену заробітну плату за час відсторонення від роботи.

Outcome: dismissed