Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за утримання будинку та прибудинкової території за період з 1 квітня 2019 року по 1 травня 2022 року у розмірі 5400 грн. 68 коп., а також про стягнення понесених витрат на оплату судового збору. Позов мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові» Львівські комунальні підприємства визначено виконавцями житлово-комунальних послуг у будинках у м. Львові. Зокрема на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] , власником квартири [ADDRESS] . у якому є відповідач [PERSON] . Для здійснення оплати комунальних послуг мешканцям квартири [ADDRESS] у вищевказаному будинку відкрито особовий рахунок. В той же час, відповідач за період з 1 квітня 2019 року по 1 травня 2022 року не сплачував витрати за утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого станом на 1 травня 2022 року виникла заборгованість у розмірі 5400,68 грн. Відповідач користується послугами які надає позивач і відповідно до ст. 68 Житлового кодексу зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги у встановлений термін. Однак таку оплату останній не здійснює, що призвело до утворення боргу. Звертає увагу суду на те, що жодних актів-претензій від відповідача протягом усього строку надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не надходило, що є також одним із доказів належного виконання позивачем своїх обов`язків. З врахуванням наведеного позов просить задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду. Матеріали даного позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 30 травня 2022 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 14 червня 2022 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито у ній провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 5 липня 2022 року, визначено у такій строк та черговість подання заяв по суті справи. Копію вказаної вище ухвали, а також копію позовної заяви з додатками того ж дня - 14 червня 2021 року було підготовлено для відправки з відповідним супровідним листом сторонам для відома засобами поштового зв`язку рекомендованими листами з повідомленням про вручення, однак у зв`язку з відсутністю в суду коштів на відправку поштової кореспонденції такі станом на 5 липня 2022 року сторонам у справі так і не було скеровано. У зв`язку з наведеним ухвалою суду від 5 липня 2022 року відкладено розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 4 серпня 2022 року. Копію вказаної ухвали, а разом з нею також копії ухвали про відкриття провадження у справі та копію позову з додатками того ж дня 5 липня 2022 року скеровано сторонам у справі. Водночас ухвалою суду від 4 серпня 2022 року розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами повторно відкладено на 28 вересня 2022 року, оскільки станом на визначену дату розгляду на адресу суду не надійшли рекомендовані повідомлення про вручення сторонам вказаних вище поштових відправлень, а також такі не повернулися до суду у зв`язку з неможливістю їх вручення адресатам. Копію даної ухвали та разом з нею копії ухвали про відкриття провадження у справі та копію позову з додатками теж того ж дня було скеровано сторонам у справі. 15 та 19 серпня 2022 року вказані вище поштове відправлення, що скеровувалось на адресу відповідача, повернулось до суду без вручення з проставленими у таких 11 та 17 серпня 2022 року у наявних на них довідках про причини повернення відмітками про відсутність адресата за вказаною адресою, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається днем вручення судової повістки (повідомлень про дату, час та місце розгляду справи у даному випадку). Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні чи про відкладення розгляду для надання додаткових доказів не подав, а також не скерував до суду заперечень щодо можливості заочного розгляду справи. При цьому з наведеного вище вбачається, що відповідач повідомлений про дату, місце та час розгляду справи належним чином, однак відзиву на позовну заяву, або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні не подав. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 279, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. При цьому слід зауважити, що право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Так у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується отриманою судом відповіддю на запит щодо зареєстрованого місця проживання останнього (а.с. 8). Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються позивачем ЛКП «Господар» згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 8 червня 2007 року «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові». Матеріали справи не містять доказів про існування між сторонами договірних відносин. З представленого позивачем суду розрахунку заборгованості (відомості про нарахування та оплату послуг) вбачається, що відповідач [PERSON] за період з 1 квітня 2019 року до 1 травня 2022 року не сплачував належно витрати за утримання та обслуговування будинку та прибудинкової території за адресою [ADDRESS] , по особовому рахунку [NUMBER] , внаслідок чого станом на 1 травня 2022 року виникла заборгованість в розмірі 5400,68 грн. (а.с. 5). Таким чином питання, які мають бути вирішені в цій справі полягають в тому, чи несе відповідач обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг та чи є наданий позивачем розрахунок обґрунтованим. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 9 листопада 2017 року набрав чинності 10 грудня 2017 року та був введений в дію 1 травня 2019 року. До цього часу чинним був Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року. Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року суд має керуватися загальними актами цивільного законодавства та положеннями Закону №1875-IV, а після 1 травня 2019 року тими ж актами та положеннями Закону №2189-VIII. Так згідно з ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід зауважити, що хоч матеріали позову і не містять доказів того, що відповідач [PERSON] є власником квартири, в якій надаються комунальні послуги позивачем, однак відповідно до ст. 156 ЖК України повнолітні члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, також зобов`язані брати участь у витратах по утриманню такої. Відповідно до ст. 1 Закону №1875-IV, житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною 1 ст. 19 Закону №1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. При цьому відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині 1 ст. 19 Закону №1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону №1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц. Отже, відсутність між сторонами договірних відносин не є перешкодою для стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась до 1 травня 2019 року. З аналогічних підстав на думку суду вказана обставина не є перешкодою для стягнення заборгованості, яка утворилась після 1 травня 2019 року. Зокрема, поняттю житлово-комунальних послуг положенням п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону №2189-VIII надано те ж саме смислове і юридичне значення, що й Законом №1875-IV. Крім того, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Так само як і в попередньому випадку, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII обов`язок індивідуального споживача надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою, так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VIII зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Тому відсутність договірних відносин з 1 травня 2019 року теж не звільняє споживача від обов`язку оплачувати житлово-комунальні послуги. У справі, яка розглядається ніщо не свідчить про те, що проведений позивачем розрахунок заборгованості є невірним. Крім того, ніщо не свідчить про ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг, оскільки доказів протилежного відповідачем не представлено. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, зважаючи на те, що відповідач за отримані житлово-комунальні послуги не сплачував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, суд приходить до висновку про те, що відповідач, отримавши за спірний період послуги належної якості, зобов`язаний був оплатити їх вартість у повному розмірі, розрахованому на підставі діючих тарифів. А тому, позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення в повному обсязі. Крім того слід зауважити, що в даній справі відповідач жодних заперечень щодо позовних вимог не заявив та доказів на підтвердження таких до суду не подав, відповідно саме на нього суд покладає ризик настання наслідків, пов`язаних із задоволенням позову. При цьому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, а саме на оплату судового збору в розмірі 2481 грн., сплата якого підтверджується наданими позивачем квитанціями (а.с. 3, 4). На підставі наведеного та

Outcome: approved