Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позов обґрунтовано зокрема тим, що 15 липня 2021 року [PERSON] отримав від нього позику в розмірі: 18300 (вісімнадцять тисяч триста) доларів США, 3700 (три тисячі сімсот) доларів США та 500000 (п`ятсот тисяч) грн, про що він надав йому власноручно складені та підписані три письмові розписки на кожну суму окремо, на підставі чого був складений договір позики. Згідно вказаних розписок, відповідач зобов`язувався повернути борг до 20 грудня 2021 року. Однак, взятих на себе зобов`язань [PERSON] не дотримався і станом на 20 грудня 2021 року боргу йому не повернув. Позивачем вказано, що він неодноразово звертався до нього з вимогою повернути гроші, однак [PERSON] , гроші так і не повернув. Від отримання письмової вимоги про повернення боргу [PERSON] відмовився. На підставі вищевикладеного, просив суд стягнути з [PERSON] ( [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний код [NUMBER] ) грошові кошти в сумі 22000 (двадцять дві тисячі) доларів США, 500000 (п`ятсот тисяч) грн та понесені судові витрати в сумі 11006 грн. 09.08.2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому вказав, що вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню в частині розміру боргу, виходячи із наступного. Так позивач звернувся до суду із позовом до нього про стягнення боргу за договорами позики від 15.07.2021 року, в якому просить стягнути на свою користь грошові кошти в сумі 22000 (двадцять дві тисячі) доларів США та 500000 (п`ятсот тисяч грн.), та судовий збір в сумі 11006 грн. на підставі розписок від 15 липня 2021 року. Відповідно до частини першої статті, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Тобто, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Правові позиції ВСУ у справі № 6-1967цс15 від 11 листопада 2015року. За своїми правовими характеристиками Договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Відповідачем вказано, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач не дотримався вимог ЦПК України та не надав оригінал розписки, як доказ який містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та не зазначив про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Водночас, відповідач не заперечував того, що грошові кошти від позивача дійсно отримував і це відбувалося неодноразово. Частину грошових коштів він отримував спочатку взагалі без будь-якої розписки і вже 15 липня 2021 року, на прохання позивача, написав розписки на ті суми, які отримав та вже повернув. Стосовно грошових коштів, які зазначені в розписках від 15.07.2021 на суму 18 300 ( вісімнадцять тисяч триста) доларів США та 500000 (п`ятсот тисяч) грн, то кошти повертались протягом кількох разів і були повернуті позивачу, а тому зміст цих розписок і не містить зобов`язання щодо повернення коштів. У висновках викладених Верховним Судом у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зазначено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позивальником коштів у борг із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів. Позивач не надав належних доказів на підтвердження наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин, зокрема обов`язку відповідача повернути позивачу борг за розписками від 15.07.2021 на суму 18 300 Доларів США та 500000 грн, так як зазначені розписки не містить зобов`язання щодо повернення коштів. На його прохання повернути ці розписки, позивач посилався на те, що він їх загубив. Що стосується розписки від 25.07.2021 на суму 3 700 ( три тисячі сімсот) доларів США, відповідач зазначив, що позивач в своєму позові надає недостовірну інформацію, а саме, ним не зазначено тих сум грошових коштів, які були оплачені ним особисто позивачу, на які він не надав жодних документів відповідачу, а також тих коштів які були перераховані на картковий рахунок [PERSON] , на його ж прохання. Відповідач стверджував, що оплата грошових коштів проводилась по-різному: готівкою особисто [PERSON] та на його карту. В більшості випадків оплата здійснювалась передачею особисто в руки [PERSON] , але ніяких документів про оплату цих коштів він йому не надавав. Кошти на картковий рахунок, він повертав у гривні на прохання самого позивача. Зокрема, відповідачем зазначено, що лише у вищевказаній розписці, встановлений строк повернення грошових коштів в сумі 3 700 ( три тисячі сімсот) доларів США до 20 грудня 2021 року. При цьому, позивач пред`явив вимогу щодо повернення грошових коштів 09 грудня 2021 до закінчення встановлено строку на їх повернення. З урахуванням вказаного, просив суд задовільнити позов в частині стягнення заборгованості за договором позики відповідно до розписки від 15 липня 2021 року строк виконання якої до 20 грудня 2021 у сумі 989,46 доларів США , що в гривневому еквіваленті 28 011,82 гривень станом на дату пред`явлення позову, виходячи з розрахунку : 3 700 ( три тисячі сімсот) доларів США х 28,31 курс долара США на дату подачі позову до суду = 104747-76735,18 грн (сплачені грошові кошти) = 28 011,82 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, в матеріалах суду наявна заява від його представника про розгляд справи за їх відсутності. Позицію відповідача щодо сплати ним 76735,18 грн від загальної суми боргу визнали та просили суд ухвалити рішення, з урахуванням вказаної суми. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представником відповідача подано до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи за їх відсутності. Стороною відповідача визнано позовні вимоги частково, просили суд ухвалити рішення, з урахуванням сплаченої суми боргу в розмірі 76735,18 грн. Суд, дослідивши матеріали справи та докази, дійшов наступного висновку. Так судом встановлено та не заперечується сторонами, що 15 липня 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі: 18300 (вісімнадцять тисяч триста) доларів США, 3700 (три тисячі сімсот) доларів США та 500000 (п`ятсот тисяч) грн, що підтверджується власноручно складеними та підписаними розписками в матеріалах справи. Також сторонами не заперечується, що [PERSON] частково повернуто [PERSON] грошові кошти від загальної суми позики, що підтверджується наступними доказами: - \~ \~ \~ \~копія платіжного доручення №Р24АР24А1127011222С0251 на суму 3500,00 грн; - \~ \~ \~ \~копія платіжного доручення №Р 24АР24А677774595С01770 на суму 2010,50 грн; - копія платіжного доручення №Р24АР24А872974209С68471 на суму 2800 грн; - \~ \~ \~ \~копія платіжного доручення №Р24АР24А1050378294С0582 на суму 2150,00 грн;. - \~ \~ \~ \~копія платіжного доручення №Р24АР24А1095772494С3678 на суму 5025,13 грн; - \~ \~ \~ \~копія платіжного доручення №Р24АР24А1136885065СЗ164 на суму 7500,00 грн; - \~ \~ \~ \~копія платіжного доручення №Р24АР24А1154408749С3711 на суму 25250,00 грн; - \~ \~ \~ \~ копія платіжного доручення №Р24АР24А1230508911С9657 на суму 11000,00 грн; - \~ \~ \~ \~ копія платіжного доручення №Р24АР24А1238408845С2409 на суму 2000,00 грн; - \~ \~ \~ \~копія платіжного доручення №Р24АР24А1238403857С0296 на суму 10000,00 грн; - \~ \~ \~ \~копія платіжного доручення №Р24АР24А1266848959С9560 на суму 5500,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню й інші складові грошового зобов`язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 Цивільного кодексу України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Натомість Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Із аналізу вказаного суд доходить висновку, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання перед відповідачем не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму грошових коштів згідно розписок від 21.07.2021 року, з урахуванням частково повернутих коштів, 76735,18 грн, що станом на день подачі позову становило 2710,50 Доларів США та не заперечується позивачем. З урахуванням повного визнання сторонами суми заборгованості та частки повернутої позики в сумі 76735,18 грн суд вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума в розмірі 18300 (вісімнадцять тисяч триста) доларів США, 989,50 (3700 - 2710,50) доларів США та 500000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з наступного. Згідно статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, відповідно до статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до платіжного доручення в матеріалах справи, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 11006 грн. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, у заяві від 28.09.2022 року. Згідно вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачу належить повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, за розгляд справи, тобто 5503 грн. Водночас, стягнути з відповідача на користь позивача, 50 відсотків сплаченого судового збору, тобто 5503 грн.

Outcome: approved