Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

До суду звернулися ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] із позовом до [PERSON] про відшкодування заподіяної шкоди в розмірі по 39668,21 грн. в користь кожного. Позов обґрунтовується тим, що [PERSON] з 2 серпня 2017 року працював у ФОП [PERSON] водієм автобуса марки «БАЗ А079.19» (д.н.з. [NUMBER] ), який належить ФОП [PERSON] . Так, 4 серпня 2017 року приблизно о 10 год. на [ADDRESS] з вини [PERSON] , який здійснював пасажирське перевезення по маршруту «Луцьк-Колки», сталася ДТП, внаслідок якої пасажири автобуса отримали тілесні ушкодження і вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 листопада 2019 року відповідача визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК). Рішенням цього ж суду від 2 червня 2021 року із ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] на користь потерпілої у ДТП [PERSON] стягнуто солідарно 22238,68 грн. майнової шкоди та 57097,74 грн. моральної шкоди. 6 грудня 2021 року ФОП [PERSON] , діючи, в тому числі на підставі довіреності, наданої ФОП [PERSON] , перерахував [PERSON] 79336,42 грн. відшкодування шкоди, тому на підставі ст. 130, п. 3 ст. 134 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), ст. 1191 Цивільного кодексу України (далі ЦК), позивачі просять стягнути з відповідача на їх користь відшкодування заподіяної шкоди. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки обставини його перебування з ФОП [PERSON] у трудових відносинах не відповідають дійсності. Так, з 1 січня 2008 року позивач неофіційно працював водієм у позивача. Станом на 4 серпня 2017 року, коли трапилася ДТП, [PERSON] не був працевлаштованим ні у ФОП [PERSON] , ні у ФОП [PERSON] . Лише 6 серпня 2017 року відповідач підписав чистий аркуш паперу, який йому дав позивач, вказуючи що це буде трудовий договір, щоб їх не посадили до в`язниці. Про існування наказа щодо свого звільнення [PERSON] дізнався лише коли [PERSON] звернувся до суду. Звертає увагу, що у його трудовій книжці відсутні відомості про прийняття на роботу в серпні 2017 року. Такі обставини, на переконання [PERSON] , свідчать про фальсифікацію доказів позивачами, а тому просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 6 червня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачам десятиденний строк для виправлення недоліків з дня вручення копії цієї ухвали. Відповідно до ухвали суду від 27 червня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Згідно із ухвалою суду від 23 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу за позовом ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування заподіяної шкоди до судового розгляду. Ухвалою суду від 20 вересня 2022 року позовну заяву ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування заподіяної шкоди залишено без розгляду, а розгляд справи за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] про відшкодування заподіяної шкоди продовжено. У судовому засіданні позивач ФОП [PERSON] підтримав позовні вимоги та зазначив, що з 2 серпня 2017 року по 30 грудня 2017 року [PERSON] працював водієм у ФОП [PERSON] з яким [PERSON] спільно провадив підприємницьку діяльність. З вини відповідача під час виконання ним трудових обов`язків трапилася ДТП, внаслідок якої автобус позивача отримав механічні пошкодження, а пасажири тілесні ушкодження. Потерпіла [PERSON] в судовому порядку стягнула із страхової компанії відшкодування шкоди, а непокриту страховкою різницю та відшкодування моральної шкоди солідарно стягнулаіз нього та ФОП [PERSON] . Позивач за себе та ФОП [PERSON] виплатив ці кошти [PERSON] , тому набув право вимоги до винуватця ДТП відповідача. Зазначав про те, що при розгляді усіх справ, які стосувалися ДТП, [PERSON] не заперечував факту працевлаштування. Відсутність відомостей у трудовій книжці відповідача про працевлаштування пояснював тим, що останній уникав надання такого документа роботодавцю для внесення відповідних записів. Відповідач [PERSON] зазначив суду, що працював водієм у ФОП [PERSON] за трудовим договором з 2005 по 2007 рік. Підприємницьку діяльність здійснював фактично ФОП [PERSON] , а [PERSON] був водієм. Після свого звільнення [PERSON] й надалі працював у ФОП [PERSON] однак неофіційно. 4 серпня 2017 року він керував автобусом і трапилася ДТП, внаслідок якої пасажири отримали тілесні ушкодження. 6 серпня 2017 року відповідача забрали з лікарні і вцей час до нього зателефонував [PERSON] та повідомив про необхідність зустрітися. Так, у м. Рожищі [PERSON] в машині [PERSON] підписав пустий бланк наказу про прийняття на роботу, в якому позивач самостійно поставив дату прийняття на роботу 2 серпня 2017 року. Заперечував факт ознайомлення із наказом про звільнення від 30 грудня 2017 року, оскільки проставлений у ньому підпис йому не належить. За увесь період коли [PERSON] працював неофіційно, то привозив виручку лише [PERSON] , від нього й отримував кошти за виконану роботу. [PERSON] самостійно відшкодував потерпілим завдану шкоду в позасудовому порядку і лише потерпіла [PERSON] звернулась до суду, оскільки розмір відшкодування, який він запропонував, був для неї малим. Представник відповідача[PERSON] вважав позов ФОП [PERSON] необгрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню, оскільки згідно поданих позивачем документів [PERSON] був працевлаштований саме у ФОП [PERSON] , а не у ФОП [PERSON] . Крім того, вказуюючи на необгрунтованість позову, посилався на відсутність трудового договору, укладеного між ФОП [PERSON] та відповідачем, витягу із журналу про реєстрацію наказу про прийняття на роботу чи інших документів, які б належним чином підтверджували працевлаштування [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення позивача ФОП [PERSON] , відповідача та його представника, показання свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази, які наявні в матеріалах справи, дійшов таких висновків. Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 червня 2021 року (справа № 161/10991/20), залишеного без змін постановою Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року, та відкритих даних, які містяться в Єдиному реєстрі судових рішень, вбачається, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 листопада 2019 року (справа № 161/19609/17) [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, оскільки 4 серпня 2017 року він, керуючи автобусом марки «БАЗ А079.19» (д.н.з. [NUMBER] ), здійснюючи перевезення пасажирів по маршруту «Луцьк-Колки», рухаючись на вул. Ковельській у м. Луцьку в напрямку вул. Чернишевського зі сторони вул. Набережної поблизу будинку № 111 на вул. Ковельській допустив зіткнення з вантажним автомобілем марки «Камаз 55111» (д.н.з. [NUMBER] ), який був припаркований праворуч дороги попереду ходу руху автобуса. Внаслідок порушення [PERSON] Правил дорожнього руху пасажиру автобуса [PERSON] завдано середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження. На підставі норми ч. 6 ст. 82 ЦПК вирок суду в кримінальному провадженні є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої він ухвалений, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 червня 2021 року (справа № 161/10991/20) стягнуто солідарно із приватного підприємця [PERSON] та приватного підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 22238,68 грн. різниці між фактичним і страховим відшкодуванням та 57097,74 грн. відшкодування заподіяної моральної шкоди. Стороною відповідача оспорюється факт перебування в трудових відносинах із позивачем через неукладення трудового договору. У копії наказу № 1 від 2 серпня 2017 року значиться про те, що ФОП [PERSON] прийнято на роботу [PERSON] на посаду водія з 2 серпня 2017 року. Згідно із копією наказу ФОП [PERSON] № 3 від 30 грудня 2017 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП [PERSON] звільнено з 30 грудня 2017 року. У копії виписки з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 31 січня 2020 року (індивідуальні відомості про застраховану особу) містяться відомості про сплату ФОП [PERSON] страхових внесків за [PERSON] в період з серпня по листопад 2017 року включно. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які допитувалися судом за клопотанням сторони відповідача, показали суду, що після вищевказаної ДТП, яка трапилася 4 серпня 2017 року, вони забирали відповідача з лікарні. У цей час до [PERSON] зателефонував позивач та попросив його про зустріч. Так, прибувши у домовлене місце в м. Рожищі, відповідач пішов у машину до [PERSON] , а повернувшись повідомив свідкам, що підписав там чистий аркуш. Свідок [PERSON] зазначив суду, що зі слів [PERSON] йому відомо, що останній працював у ФОП [PERSON] водієм неофіційно. Після ДТП, яка трапилася 4 серпня 2017 року, відповідач розбирав побитий автобус. Водночас, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 червня 2021 року та постановою Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2021\~року (справа\~№ 161/10991/20)\~встановлено,\~що [PERSON] \~перебував у\~трудових відносинах\~з ФОП\~ [PERSON] \~під час\~керування транспортним\~засобом та\~спричинення ДТП 4 серпня 2017 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із вказаних\~судових рішень\~вбачається,\~що [PERSON] \~брав участь\~в розгляді\~справи № 161/10991/20 за позовом [PERSON] до ПрАТ«УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ПП [PERSON] , ПП [PERSON] про стягнення страхового відшкодування, шкоди, завданої працівником суб`єкта підприємницької діяльності та джерелом підвищеної небезпеки, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Отже, в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК обставина щодо перебування в трудових відносинах [PERSON] доказуванню не підлягає. На цій підставі суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо неперебування [PERSON] на момент ДТП у трудових відносинах із ФОП [PERSON] . Далі, відповідно до копії договору про спільну діяльність від 5 лютого 2014 року, укладеного між приватним підприємцем [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] , вбачається, що сторони за цим договором зобов`язуються шляхом об`єднання майна, коштів та зусиль спільно діяти у сфері пасажирських перевезень для досягнення таких спільних цілей: покращення перевезення пасажирів, закупівля нових автобусів для перевезення пасажирів, покращення матеріально-технічної бази (п. 1.1 договору). Сторони зобов`язуються виконувати спільні замовлення та замовлення один одного щодо спільної діяльності на пріоритетній та пільговій основі (п. 2.1 договору). Приватний підприємець [PERSON] зобов`язується у термін протягом 10 днів з моменту підписання цього договору надавати для здійснення перевезення пасажирів своїх водіїв, які зареєстровані і працюють по найму на підставі трудових договорів у приватного підприємця [PERSON] (п. 4.1. договору). Ведення спільних справ за цим договором здійснюється сторонами за їх спільною згодою (п. 5.1 договору). Керівництво спільною діяльністю за цим договором, а також ведення спільних справ доручається приватному підприємцю [PERSON] (п. 5.1 договору). Продукція, що є результатом спільної діяльності, реалізовуватиметься в такому порядку: п`ятдесят на п`ятдесят в рівних кількостях (п. 6.1 договору). Спільні ж витрати та збитки сторін покриваються за рахунок спільного майна та коштів сторін, отриманих в результаті спільної діяльності. І лише у разі браку спільного майна та коштів для покриття витрат та збитків, що виникли в результаті спільної діяльності, це покриття здійснюється між сторонами пропорційно до їх часток. (пункти 7.1, 7.2 договору). Пунктом 9.1 договору встановлено, що сторони за цим договором несуть повну юридичну відповідальність. Постановою Волинського апеляційного суду від 25 жовтня 2021 року (справа № 161/10991/20) встановлено, що приватний підприємець [PERSON] та приватний підприємець [PERSON] несуть солідарну відповідальність за договором про спільну діяльність від 5 лютого 2014 року. Нормою ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. В свою чергу, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч. 1 ст. 1191 ЦК). Положеннями частин\~1,\~2\~ст.\~130\~КЗпП визначено,\~що працівники\~несуть матеріальну\~відповідальність за\~шкоду,\~заподіяну підприємству,\~установі,\~організації внаслідок\~порушення покладених\~на них\~трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Нормою п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Копіями квитанцій АТ КБ «Приватбанк» від 6 грудня 2021 року підтверджено, що на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 2 червня 2021 року ФОП [PERSON] двома платежами в розмірі 57097,74 грн. та 22238,68 грн. сплачено [PERSON] відшкодування шкоди, що в загальному розмірі складає 79336,42 грн. Отже, у позивача ФОП [PERSON] після виплати потерпілій [PERSON] відшкодування завданої шкоди виникло право регресної вимоги до відповідача на стягнення сплаченої суми в розмірі частки, яка припадає на нього, оскільки ця шкода завдана внаслідок вчиненого [PERSON] кримінального правопорушення. Таким чином, відшкодування шкоди, завданої [PERSON] внаслідок ДТП з вини [PERSON] , в розмірі 39668, 21 грн. (79336,42 грн. / 2), яке було виплачено ФОП [PERSON] в користь потерпілої, підлягає стягненню із відповідача [PERSON] . Відповідно до ст.\~141 ЦПК із відповідача мають бути стягнуті документально підтверджені судові витрати позивача на сплату судового збору в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved