Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-03 00:00:00

В грудні 2020 року позивачі звернулись до Шевченківського районного суду м.Києва з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 21.12.2007 року між позивачем 1 та АТ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір № 11270888000 на суму 62000 доларів США на строк до 21.12.2017 року. В забезпечення виконання кредитного договору між АТ «Укрсиббанк» та позивачами [PERSON] та [PERSON] було укладено також іпотечний договір 73037 від 21.12.2007 року, посвідчений ПН КМНО Сень-Силко І.В., за умовами якого у забезпечення виконання зобов`язання по договору № 11270888000 від 21.12.2007 року позивачами передано банку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 34,86 кв.м., жилою площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Так, 08.12.2011 року було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги між АТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», за яким первісний кредитор відступив, шляхом продажу новому кредитору права вимоги до позивальника за кредитним договором № 11270888000 від 21.12.2007 року та за договорами застави, поруки, іпотеки, тощо. 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК « Приватні інвестиції» було укладено договір про відступлення прав вимоги №2149/К, які було посвідчено ПН КМНО Черленюх Л.В. Так, 17.06.2020 року ПН КМНО Черленюх Л.В. було здійснено перереєстрацію права власності на ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». Позивачі вважають таке рішення незаконним та не обґрунтованим з підстав того, що між іпотекодавцем та іпотекодержатилем не було підписано договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Також позивачі зазначають, що було порушено вимоги ЗУ « Про мораторій та стягнення майна громадян України, набутого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, державна реєстрація права власності на спірне майно була проведена 17.06.2020 року, тоді як рішення було прийнято 17.12.2015 року. Так, рішенням Святошинського районного суду м.Києва визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. 02.04.2019 року Постановою апеляційної інстанції рішення Святошинського районного суду м.Києва залишено без змін. Так, 18.07.2012 року Святошинським районним судом було видано виконавчий лист на стягнення з [PERSON] кошти у сумі 567 649,16 коп. на користь ПАТ «Дельта Банк» , не було пред`явлено до виконання , в подальшому на цей виконавчий лист було отримано дублікат 04.10.2018 року та поновлено строки пред`явлення до виконання, але 26.03.2019 року було повернуто, у зв`язку з порушенням ЗУ «Про виконавче провадження». Так, 13.04.2020 року Ухвалою Святошинського районного суду було замінено ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК « Приватні інвестиції» у виконавчому листі №2-7044/11. Але на сьогодні виконавчий документ не пред`явлений до виконання. У зв`язку із вищевикладеним, позивачі вважають, що на момент проведення державної реєстрації права власності на квартиру по [ADDRESS] , як на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, у приватного нотаріуса був відсутній договір про задоволення вимог іпотеко держателя, укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержатилем, що в свою чергу є порушенням розділу Договору іпотеки, оскільки такого договору позивачі не підписували. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 11.12.2020 року матеріали цивільної справи передано за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 15.03.2021 року визначено головуючого суддю Горбенко Н.О. Ухвалою суду від 16.03.2021 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. 22.04.2021 року На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за недоведеністю та не обґрунтованістю. Посилаючись на те, що ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» неодноразово звертались до позичальника та майнового поручителя із повідомленнями- вимогами, в яких було наголошено на необхідності повернення кредитних коштів та попереджено, що уразі невиконання вимоги кредитора буде звернено стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 22.06.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 27.07.2021 року визнано необґрунтованою заяву представника відповідача про відвід судді та матеріали справи передано для здійснення автоматизованого розподілу іншому судді. Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва Сенько М.Ф. від 02.08.2021 року заяву представника відповідача залишено без задоволення, а справу передано для продовження розгляду. В судове засідання позивачі та їхній представник не з`явилися. Від представника позивачів- адвоката Калініченко О.В. в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутність та про підтримання позовних вимог. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія « Приватні інвестиції» в судове засідання також не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що просить відмовити в задоволенні позовних вимог за недоведеністю та необґрунтованістю. Треті особи в судове засідання також не з`явились, повідомлені належним чином. Від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. 21.12.2007 між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11270888000, відповідно до якого Банк надає позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 62 000,00 доларів США на строк до 21.12.2017 року. 21.12.2007 між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] , [PERSON] був укладений іпотечний договір №73073, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень- Силко І.В. Відповідно до іпотечного договору № 73073 від 21.12.2007 зазначено, що предметом іпотечного договору є майно, а саме: однокімнатна квартира, загальною площею 34,86 кв.м., житловою площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською райдержадміністрацією м. Києва 04.03.1997 р, згідно з розпорядженням № 729 від 04.03.1997 року. Згідно довідки- характеристики, виданої КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстра права власності на об`єкти нерухомого майна» 10.12.2007 року за №1299676. 08.12.2011 між АТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «Укрсиббанк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18.07.2012, по справі № 2-7044/11 задоволено позов та стягнуто з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», заборгованість по кредитному договору між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» від 21.12.2007 року, яка виникла і обчислена за розрахунками по договору за станом на 13.09.2010 року в сумі 567 649 грн 16 коп. 05.02.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Приватні інвестиції» було укладено договір про відступлення прав вимоги №2149/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим № 217, у відповідності до умов якого права вимоги за кредитним договором № № 11270888000 від 21.12.2007 з усіма додатками та додатковими угодами, що укладені між АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] перейшли до нового кредитора, а саме: ТОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції». 17.06.2020 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. на підставі договору іпотеки №73037 від 21.12.2007, зареєстроване право власності на квартиру, що належала позивачу, за ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Заочним рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 10.03.2016 року визнано виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. 02.04.2019 року Постановою Київського апеляційного суду рішення Святошинського районного суду м.Києва залишено без змін. 04.10.2018 року Святошинським районним судом було видано дублікат виконавчого листа про стягнення з [PERSON] коштів у сумі 567 649,16 коп. на користь ПАТ «Дельта Банк» та поновлено строки пред`явлення до виконання. 26.03.2019 року було повернуто, у зв`язку з порушенням ЗУ «Про виконавче провадження». 13.04.2020 року Ухвалою Святошинського районного суду було замінено ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК « Приватні інвестиції» у виконавчому листі №2-7044/11. Позивачі вважають такий перехід права власності на належну їм квартиру незаконним, що призвело до порушення їх прав та є підставою звернення з даним позовом до суду. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. За правилами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Аналіз приписів статті 33 Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду. Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, далі - Закон № 898-ІV) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом. Відповідно до частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» № 800-VI (далі -Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Таких же висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 лютого 2018 року у справі № 915/297/17 та від 31 липня 2018 року у справі № 826/9658/15 (адміністративне провадження №К/9901/3238/18). Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Частиною першою статті 35 Закону «України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно договору Іпотеки не передбачена можливість набуття саме Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Зокрема, суд зауважує, що квартира [ADDRESS] , виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України [PERSON] за кредитом наданим в іноземній валюті, яка використовується як місце постійного проживання позичальника, а тому підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07.06.2014. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Судом встановлено, що позивачі використовують нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , як єдине майно для постійного проживання, альтернативного житла, в якому могли би проживати позивачі немає. Згоди на відчуження спірної квартири співвласники не надавали, оскільки у них не знаходиться у власності інше нерухоме житлове майно. Згідно із постанови Верховного суду від 30 січня 2019 року у справі №759/21009/13-ц, провадження №61-22549 св18 вказано, що оскільки кредит позичальнику був наданий в іноземній валюті-доларах США, тому, враховуючи положення Закону України " Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті ", на квартиру, яка використовується відповідачами як місце постійного проживання, та окрім якої в них у власності немає іншого нерухомого майна, тому не може бути звернуто стягнення у рахунок погашення кредитної заборгованості. Разом з цим, частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Відповідно до правової позиції, викладеної у висновку Великої Палати Верхового Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц (провадження № 61-5164св18), сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (стаття 36 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин другої, третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Аналіз наведених положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно. За таких обставин вказана згода не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні статті 388 ЦК України. Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 9,15 Закону № 1952-IV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Установлено, що 17.02.2020, 25.03.2020 та 29.05.2020 на адресу [PERSON] та [PERSON] ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» направляли повідомлення про усунення порушень зобов`язань та виселення, за змістом якого Товариство, визначивши суму боргу за договором кредиту в сумі 2 807 457,22 грн, вимагав у тридцятиденний строк сплатити заборгованість. Вказане повідомлення містило застереження, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку Товариство, як новий кредитор має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтями 37 та 38 Закону України «Про іпотеку». Однак судом установлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18.07.2012, встановлена та підлягала до стягнення сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором в розмірі 567 649 грн 16 коп., ані 2 807 457,22 грн, з яких документів ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» нарахували зазначену суму заборгованості, судом з наданих представником відповідача документів не вбачається можливості встановити, оскільки належних та допустимих доказів суду не надано. Також у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцями [PERSON] та [PERSON] письмових вимог від 12.02.2020, 23.03.2020 та 25.05.2020 про усунення порушень зобов`язань та виселення від іпотекодержателя, та відсутні відомості про отримання [PERSON] та [PERSON] письмових вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» права власності. Представником відповідача надано суду копію звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, дата оцінки 21.05.2020, дата завершення складання звіту 21.05.2020, визначена ринкова вартість об`єкту оцінки квартири за адресою: [ADDRESS] становить 605 040,90 грн, що перевищує вартість майна зазначену в Іпотечному договорі, яка становить 420039,00грн. Жодного повідомлення про вартість майна, за якою мало відбуватися зарахування вимог, з урахуванням того, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, в матеріалах справи відсутні. Отже судом установлено, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом № 898-IV, так і Порядком № 1127 щодо надіслання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, зокрема вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності із зазначенням інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення тридцятиденного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності, а тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Приватні Інвестиції» проведена всупереч норм чинного законодавства. Відповідачами порушені вимоги договору та норми чинного законодавства щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття права власності. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19). Згідно із ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. За приписами статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно заявлених позовних вимог, позивач просить: скасувати рішення про державну реєстрацію, скасувати реєстраційний запис про право власності, поновити державну реєстрацію за позивачами. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є - скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. При цьому, обраний позивачами спосіб захисту про скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та про поновлення державної реєстрації за позивачами не передбачений законом (в чинній редакції). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial