Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 вересня 2009 року [PERSON] подарував їй на підставі договору дарування квартиру [ADDRESS] . 04 грудня 2013 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, яке 30 січня 2014 року залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, було визнано недійсним вищезазначений договір дарування квартири [ADDRESS] . 11 червня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ були скасовані вищезазначені рішення, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до неї про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власності. В той же час, 25 квітня 2014 року представник за довіреністю [PERSON] - [PERSON] від його імені уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за вищевказаною адресою, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., а 08 травня 2014 року [PERSON] продав вищевказану квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. 15 листопада 2019 року [PERSON] подарувала на підставі договору дарування [PERSON] вищевказану квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. Вказує на те, що відповідачам було відомо про наявність судових спорів стосовно зазначеної квартири, а весь ланцюг перепродаж та дарування квартири направлений лише на позбавлення її права власності. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] вчинено договори купівлі-продажу вищевказаної квартири з умисним замовчуванням та запереченням фактів того, що відповідно до вказаної квартири ведуться судові спори, тобто, вчинено договори купівлі-продажу під впливом обману, а також [PERSON] вчинено фіктивний правочин зі своєю донькою [PERSON] шляхом укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися договором дарування. На підставі викладеного просила визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , які укладені між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений 25 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В.; між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений 08 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., та визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування вищезазначеної квартири, що посвідчений 15 листопада 2019 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., а також стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 13 вересня 2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Готвянським І.В. було заявлено про застосування строків позовної давності та долучено до матеріалів справи відповідну заяву, в обґрунтування зазначив, що позивач 16 лютого 2016 року вже зверталась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08 травня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який між ними ніколи не укладався, а рішення по цій справі набрало законної сили 04 вересня 2018 року. Зазначив, що строк з оскарження договору купівлі-продажу, який було укладено 25 квітня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] сплинув 26 квітня 2017 року, а договору купівлі-продажу, який було укладено 08 травня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] сплинув 09 травня 2017 року. Крім цього, зазначає, що під час розгляду справи №205/2288/16 ще в суді першої інстанції позивач була обізнана про укладення зазначених договорів та їх черговість, дати та осіб, що їх уклали, так само про існування оскаржуваного договору дарування квартири від 15 листопада 2019 року між [PERSON] і [PERSON] позивач була обізнана під час розгляду справи №205/9445/18, а строк його оскарження сплинув 16 листопада 2020 року. 14 вересня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було залучено до участі у справу в якості третьої особи Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради. 09 лютого 2022 року представником позивача були надані суду письмові пояснення, в яких вона посилається на ч.ч. 2,3 ст. 264 ЦК України та зазначає, що 24 грудня 2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №205/3590/13-ц було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до позивача про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації і на час подання пояснень [PERSON] є власником спірної квартири на підставі договору дарування квартири, посвідченого 19 вересня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. та зареєстрованого за №3936, а в період розгляду судами зазначеної справи були укладені оспорювані договори купівлі-продажу від 25 квітня 2014 року та 08 травня 2014 року та договір дарування 15 листопада 2019 спірної квартири. Вказує, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було достовірно відомо про судові спори щодо квартири, та зазначає що [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою у встановлений законом строк. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка про повідомлення про день та час слухання справи, підписана представником (а. с. 197), однак про причини неявки суд не повідомили, не надали клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і її представник, та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, також виклик відповідачів здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представили, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без їх участі суду не надавали, лише у судовому засіданні 13 вересня 2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Готвянським І.В. було заявлено про застосування строків позовної давності та долучено до матеріалів справи відповідну заяву. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Треті особи - приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. та Царейкін М.С., а також представник Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району ДМР у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, жодних заяв або клопотань суду не представили. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За змістом частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд зважає на те, що проведення розгляду справи по суті уже неодноразово відкладалося через відсутність сторін. Слід зазначити, що у сторін було достатньо часу для особистої явки у судові засідання та для подачі до суду відповідних клопотань по суті справи, відзиву, доказів, тощо, так як провадження у справі відкрито ще 04 січня 2021 року, а у справі до дати ухвалення судового рішення було призначено 10 судових засідань. Суд, враховуючи ту обставину, що як позивачу, так і відповідачам були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 19 вересня 2009 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. та зареєстровано в реєстрі за №3936, [PERSON] безоплатно передав у власність (подарував) [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності №24173316 від 19 жовтня 2009 року, виданого КП «ДМБТІ» ДОР право власності за цим договором було зареєстровано 19 жовтня 2009 року за реєстраційним №24550311 за [PERSON] (а. с.8-10). Матеріалами справи підтверджено, що 15 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №361, та після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а. с. 11). Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року по справі №205/3590/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, було визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 19 вересня 2009 року між [PERSON] і [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М., і повернуто сторони в попередній стан, визнавши право власності на зазначену квартиру за [PERSON] . Судом також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2014 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. та зареєстровано в реєстрі за №219, [PERSON] , діюча на підставі довіреності від імені [PERSON] , передала у власність (продала), а [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру [ADDRESS] , та зазначено, що квартира належить [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2013 року у справі №205/3590/13-ц (а. с. 38-39). Також судом встановлено, що 08 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстровано в реєстрі за №877. Разом з тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року скасовано вказані рішення та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а 24 грудня 2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власності (а. с. 12-31). Крім того, відповідно до наявного в матеріалах справи договору дарування від 15 листопада 2019 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. та зареєстровано в реєстрі за №843, [PERSON] передає безоплатно у власність, а [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , приймає в дар квартиру [ADDRESS] , де зазначено, що квартира належить та зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 08 травня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., зареєстрованому за №877, а право власності зареєстровано 08 травня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 5591773, реєстраційний номер об`єкта: 346303612101 (а. с. 144). При цьому, матеріали справи також містять ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року у справі №205/9445/18, якою було залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] , яка звернулась суду 20 грудня 2018 року з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання, що також свідчить про те, що з грудня 2018 року по грудень 2020 року позивач вже оскаржувала договір купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2014 року (а. с. 42). З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №228778367 від 20 жовтня 2020 року власником квартири за реєстраційним номером нерухомого майна 346303612101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , значиться [PERSON] на підставі договору дарування від 15 листопада 2019 року (а. с. 6-7). Отже, судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2013 року, яким визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 19 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мухеєвою Т.М. за реєстровим №3936, було повернуто сторони в попередній стан та право власності за [PERSON] . Згідно вимог ЦПК України ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, тобто на день укладання спірного договору купівлі-продажу від 25 квітня 2014 року [PERSON] був власником спірної квартири та на законних підставах через представника [PERSON] здійснив її відчуження. Жодних заходів забезпечення позову, у вказаний період здійснено не було, а лише після укладання спірного договору купівлі-продажу ухвалою суду від 27 жовтня 2014 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу не мав на той час повноважень відчужувати квартиру суду не надано, та договір купівлі-продажу між власником [PERSON] та добросовісним набувачем [PERSON] від 25 квітня 2014 року був укладений з додержанням вимог до правочину, які передбачені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, тобто, на той час, при укладені договору були виконані всі умови, щоб вважати правочин дійсним. Також з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , як добросовісний набувач, та власник майна реалізував своє право власності, та в свою чергу оформив договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] , посвідчений у приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Ричкою Ю.О. В свою чергу, [PERSON] як добросовісний набувач, та власник майна реалізувала своє право власності, та передала безоплатно у власність [PERSON] в особі законного представника [PERSON] на підставі договору дарування квартиру [ADDRESS] , посвідченого у приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Царейкіна М.С., отже останнім добросовісним набувачем квартири за вищевикладених обставин є [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст.\~15\~ЦК України та ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Також Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18). Отже, предметом спору у цій справі є визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладених 25 квітня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] та 08 травня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] , а також визнання недійсним договору дарування вищевказаної квартири від 15 листопада 2019 року між [PERSON] та її донькою [PERSON] . Разом з тим, для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним. У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі). Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим. Відповідно до вимог позовної заяви, позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод (купівлі-продажу та дарування), укладених без її волевиявлення з третіми особами, тоді як у цих цілях їй надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов. Задоволення вимог [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 25 квітня 2014 року і та 08 травня 2014 року та договору дарування від 15 листопада 2019 року не зумовить бажаних для неї наслідків - повернення квартири [ADDRESS] , у її власність, оскільки після першого правочину ще змінилися набувачі квартири. Таким чином, спосіб захисту, який обрала позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. При цьому, на підставі п. 10 постанови Пленуму ВСУ №9 від 6 листопада 2009 року «Про визнання правочинів недійсними» та Узагальненнях ВСУ від 24 листопада 2008 року «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Прикметно зазначити, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребувано у них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції України та свободі договору. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Згідно зі статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Отже вирішення будь-яких спорів з добросовісними набувачами, які б могли мати наслідком, позбавлення їх відповідного майна, має відбуватися відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини, що вбачається з п. п. 21, 22, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року. Так, згідно зазначених пунктів постанови, спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388\~ЦК України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388\~ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387\~ЦК України та частини третьої статті 10\~ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відтак, оскільки позивач як власник наділена правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду оскаржуваних правочинів недійсними, то задоволення позовних вимог про визнання недійсними зазначених договорів не призведе до поновлення прав позивача, а отже, така вимога не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту. Отже, виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позивач, звернувшись до суду з вимогою про визнання правочинів недійсними з викладених у позовній заяві підстав, стороною яких вона не була, обрала неналежний спосіб захисту, а відповідно до вимог ст. ст. 377, 378 ЦК України та виходячи з обставин вказаної справи, належним способом захисту позивача буде звернення до суду з віндикаційним позовом з вимогою про витребування майна від добросовісного набувача, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. Щодо застосування строку позовної давності до даних вимог, про що було заявлено представником [PERSON] - адвокатом Готвянським І.В., то суд, враховуючи п. 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29 травня 2013 року, не застосовує наслідки закінчення строків позовної давності до позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів у зв`язку з необґрунтованістю цих вимог. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed