Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі по тексту - відповідач 1), Державної казначейської служби України (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача в рахунок відшкодування: матеріальної шкоди в розмірі 2 776, 00 грн., моральної шкоди, завданої незаконними діями представників Національної поліції у м. Києві у розмірі 100 000, 00 грн., а також витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 3 346, 46 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.08.2021 позивача було зупинено працівниками поліції без пояснення причин зупинки. На зауваження позивача щодо такої зупинки та вимоги увімкнути нагрудні камери працівники поліції не реагували та у подальшому повідомили позивача про те, що його автомобіль міг бути викрадений, а ідентифікаційний номер кузова автомобіля, належного позивачу, був змінений. Позивач з приводу вказаних обставин заперечив та надав відповідні висновки, які підтверджували те, що номер кузова не змінювався. Не зважаючи на це, працівниками поліції було вилучено автомобіль позивача, а 17.08.2021 знову повернуто. При цьому, працівниками правоохоронних органів не проводились жодні експертизи та при поверненні послались на ті ж висновки, що були надані позивачем під час вилучення автомобіля. Відтак позивач вважає, що вилучення його автомобіля відбулось через те, що працівники поліції вирішили покарати його за прояв принципової позиції стосовно вимоги включити нагрудні камери та вимоги повідомити про причину зупинки. Разом з тим, для отримання автомобіля позивачу довелось понести витрати у розмірі 2 200, 00 грн. - евакуація автомобіля та 576, 00 грн. - зберігання автомобіля на штрафмайданчику, а відтак працівниками відповідача 1 позивачу було завдано матеріальну шкодую Також позивачу діями працівників поліції було завдано і моральної шкоди, яка полягала в моральних стражданнях від безпорадності в тяжкий для нього період часу, який був пов`язаний зі смертю близької людини, оскільки позивач мав багато пересуватись по місту та за його межами, а без автомобіля у позивача виникало багато труднощів. Відтак позивач, на підставі ст. 23, 1176 ЦК України просив також стягнути на свою користь моральну шкоду, яку останній оцінив у 100 000, 00 грн. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Від представника відповідача 1 відзив у передбаченому законом порядку не надходив. Представник відповідача 2 у своєму відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Вказав, що Казначейство прав позивача не порушувало. Крім того, на думку представника відповідача 2 в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими встановлено вину відповідача 1 ГУ НП у м. Києві або доведено незаконність дій працівників відповідача та його посадових осіб. Крім того, позивачем також надано доказів того, у чому саме полягає моральна шкода, завдана позивачу, не обґрунтовано її розмір. У зв`язку з наведеним у задоволенні позову просив відмовити. 05.11.2021 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 15.02.2022 від представника відповідача 2 надійшов відзив. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. У своєму відзиві справу просив розглядати за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Стаття 19 Конституції України, передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що відповідно до постанови про повернення транспортного засобу від 17.08.2021, постановленої дізнавачем відділу дізнання Голосіївського УП ГУНП у м. Києві І. Родних у порядку п. 8 ч. 2 ст. 40-1, ст. 94, ч. 2 ст. 100, 298 КПК України, Відділом дізнання проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12021105010001401, внесеного до ЄРДР 17.08.2021, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст. 290 КК України. Із вказаної постанови вбачається, що в ході розслідування встановлено, що 16.08.2021 приблизно о 10:00 за адресою: м. Київ, вул. Жуковського, 6, виявлено авто марки «Ауді А6», д.н.з [NUMBER] , номер шасі: [NUMBER] під керуванням [PERSON] , в ході огляду якого виявлено ознаки підробки номеру шасі та наданого свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] , у зв`язку чим на місце події викликано дізнавально-оперативну групу Голосіївського УП. Також з постанови вбачається, що автомобіль марки «Ауді А6», д.н.з [NUMBER] , було вилучено та поміщено до території майданчику тимчасово вилучених транспортних засобів за адресою: Київська обл., с. Проліски, вул. Броварська, 4. 19.08.2021 позивачу повернуто під зберігальну розписку вказаний транспортний засіб. Також в матеріалах справи міститься рахунок ТОВ «Укрспецпарк» на загальну суму 2776, 00 грн., з яких вбачається, що за зберігання автомобіля необхідно оплатити 576, 00 грн., за евакуацію авто - 2200, 00 грн. Доказів оплати позивачем вказаного рахунку матеріали справи не містять. Також в матеріалах справи наявна копія висновку експерта № 8-4/1870 від 23.11.2018 та висновок експерта № 12-1/30 від 15.02.2019, згідно з яким ідентифікаційний номер кузова автомобіля «Ауді А6», д.н.з [NUMBER] та номерний знак будь-яким змінам не піддавались. З матеріалів справи також вбачається, що [INFO] померла громадянка [PERSON] , [INFO] . Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує, що йому було завдано матеріальної шкоди внаслідок вилучення його автомобіля, а також завдано моральних страждань та переживань через дії працівників поліції, які полягали у необґрунтованому вилученні майна, належного позивачу. Так, стаття 2 Кримінального процесуального кодексу України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Згідно ч. 1, 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу. Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 40-1 КПК України, дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого. Дізнавач несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення дізнання. Дізнавач уповноважений: 1) починати дізнання за наявності підстав, передбачених цим Кодексом ; 2) проводити огляд місця події, обшук затриманої особи, опитувати осіб, вилучати знаряддя і засоби вчинення правопорушення, речі і документи, що є безпосереднім предметом кримінального проступку або виявлені під час затримання, а також проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, установлених цим Кодексом; 3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій у випадках, установлених цим Кодексом, відповідним оперативним підрозділам; 4) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій; 5) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру у вчиненні кримінального проступку; 6) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; 7) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу; 8) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 40-1 КПК України, дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення дізнавача. При цьому, ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування. Отже, Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено спосіб та порядок захисту та поновлення процесуальних прав учасника кримінального провадження у разі їх порушення. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що позивач у будь-який спосіб оскаржував дії працівників поліції щодо тимчасового вилучення автомобіля марки «Ауді А6», д.н.з [NUMBER] . Не надає позивач й інших доказів, які свідчили б про протиправність вчинених по відношенню до позивача дій відповідачами. Відтак позивачем не надано до матеріалів справи доказів неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності відповідачів у розумінні статті 1174 ЦПК України. Також відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України (БК України), бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України». Згідно зі ст. 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. При цьому, положеннями чинного законодавства не передбачено, що відповідальність за матеріальну чи моральну шкоду, завдану органами досудового розслідування та прокуратури несе у тому числі і Державна казначейська служба. З огляду на зазначене, позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили про протиправність дій відповідачів по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач. Крім того, позивач не обґрунтовує і розмір моральної шкоди, не надає обґрунтований розрахунок коштів, що підлягають до стягнення. Також не містять матеріали справи і доказів того, що позивач поніс матеріальну шкоду у розмірі 2 776, 00 грн., а також того, що вказані витрати є матеріальними збитками, які були завдані позивачу внаслідок неправомірних дій відповідачів. Враховуючи вище викладене, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження протиправності дій відповідачів, наявності моральних страждань та переживань, відповідного обґрунтування розміру завданої моральної шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed