Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

12 травня 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позов зазначила, що їй належить частина будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, а відповідачі, які зареєстровані за вказаною адресою фактично за місцем реєстрації не проживають, не сплачують комунальні послуги, в зв`язку з чим просила визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі вимог ст. 405 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити та пояснив, що зі слів позивача йому не відомо де фактично проживають відповідачі, будь яких контактів позивач з ними не підтримує. З якого часу відповідачі прописані в житловому будинку та з якого часу не проживають також невідомо. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, заперечував проти позову щодо визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки не мають іншого житла, на час воєнних дій виїхали за кордон, де житло є тимчасовим та планують повертатися до спірного житла, де зареєстровані. [PERSON] офіційно отримала прихисток у Федеративній Республіці Німеччина, як особа, що постраждала від бойових дій в наслідок агресії Російської Федерації. В даний час проживає в м. Гамбург, Німеччина, але житло, яке їй надали є тимчасовим, і після закінчення війни вона повертатиметься до України. В зв`язку з чим, його мати також планує повернутись у житло, де зареєстрована. Зазначене підтверджується записами у закордонному паспорті [PERSON] . Неповнолітня [PERSON] отримала прихисток в Польщі як особа, що постраждала також від бойових дій. В даний час проживає в м. Катовица, Польща, але житло, яке їй надали є тимчасовим, і після закінчення війни вона повертатиметься до України. Іншого житла в Україні не має. В зв`язку з чим, вона також планує повернутись у житло, де зареєстрована. Зазначене підтверджується записами у закордонному паспорті [PERSON] . [PERSON] проживає в м. Катовица Польща, на підставі візи Б (робоча віза) і після закінчення війни вона повертатиметься до України. Іншого житла в Україні не має. В зв`язку з чим, вона також планує повернутись у житло, де зареєстрована. Зазначене підтверджується записами у закордонному паспорті [PERSON] . Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи сповіщалися у встановленому законом порядку. Представник третьої особи Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради подав заяву, в якій просив прийняти рішення, відповідно до чинного законодавства та з урахуванням інтересів дітей. Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину, на яку видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з 8/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , у тому числі з урахуванням 1/2 частки майна, від якого відмовився син спадкодавця [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.03.2010 року (а.с. 8). Згідно довідки станом на 15.02.2022 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради № 2154 від 16.02.2022, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 9). Реєстрація відповідачів підтверджується довідками Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області [PERSON] - 26.12.1981 року, [PERSON] - 17.07.2002 року, [PERSON] - 27.06.2006 року, [PERSON] - 27.06.2006 року (а.с. 21-24). Виходячи з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позову, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З аналізу змісту положень цієї статті слідує висновок про те, що визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням можна лише члена сім`ї власника житла. У відповідності до ч. 2 ст. 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Позивач, як власник житлового будинку, згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. При цьому, позивач не подала суду беззаперечних доказів, щодо порушення її прав володіння, користування та розпорядження як власника житла з боку відповідачів. Довідка про не проживання особи за місцем реєстрації №2-89/02/22 від 21.02.2022 року виданої [PERSON] , складена про те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] відповідно до акту сусідів про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.02.2022 року, фактично за місцем реєстрації не проживають (а.с. 10). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дав свідчення суду, що з [PERSON] є сусідами з 2007 року, у них склалися дружні сусідські відносини. В зв`язку з воєнними діями на території України позивач виїхала за кордон. В житловому будинку позивач проживала зі своїм чоловіком [PERSON] , на даний час шлюб розірвано. Зі слів сусідів свідку відомо, що відповідачі були прописані в даному будинку, однак вони там не проживали, а приходили на свята, проте їх не бачив. Будь-яких сварок з приводу поділу майна або проживання в будинку також не чув. Вказане твердження представник позивача не заперечив у судовому засіданні, проте що позивач в період воєнних дій в Україні залишила будинок та не проживає в ньому. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, судом встановлено, що в період воєнних дій відповідачі виїхали за кордон, не мешкають за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] , що підтверджується копіями закордонних паспортів [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - 15.03.2022(а.с. 56-58). Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.2 статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому показання свідків, відповідно до приписів статті 90 ЦПК України, є одним із видів доказів. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач та відповідачі не мешкають в житловому будинку в період воєнних дій в Україні, а звернення позивача з позовом до суду 12 травня 2022 року вказує на поважність причин не проживання відповідачів в спірному будинку, що не було спростовано представником позивача в судовому засіданні. Разом з тим, позивачем не було надано доказів непроживання відповідачів в будинку без поважних причин та періоду їхнього не проживання, оскільки відповідно до акту сусідів про не проживання особи за місцем реєстрації від 16.02.2022 року, не визначено з якого часу відповідачі за місцем реєстрації не проживають, а дата складання акту 16.02.2022 року не перевищує одного року втрати права на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад один рік, до дати звернення позивача до суду. З врахуванням вищевикладеного, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , слід відмовити.

Outcome: dismissed