Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права на спадкове майно в порядку спадкування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в 2015 році він звернувся до Баришівської державної нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Після її смерті да складу спадкового майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами що розташований в [ADDRESS] . Під час оформлення спадкових прав виявилось, що на вищевказаний будинок, на підставі повідомлення Баришівського держбанку від 20.03.1974, 22.06.2004 Баришівською районною державною нотаріальною конторою накладено заборону на відчуження. Таким чином, нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рекомендував звернути до суду. Разом з позовною заявою позивачі суд витребувати у Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області копію спадкової справи №150/2015, заведеної після смерті [PERSON] . 23.12.2021 постановлена ухвала про відкриття провадження по справі, задоволено клопотання позивача та витребувано у Баришівської районної державної нотаріальної контори Київської області копію спадкової справи №150/2015, заведеної після смерті [PERSON] . 13.04.2022 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. 27.04.2022 відповідач надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника нотконтори, при вирішенні даного спору покладаються на розсуд суду. 03.05.2022 до суду надійшла копія спадкової справи №150/2015, заведеної до майна померлої [PERSON] . 03.06.2022 від відповідача надійшла заява про розгляд справи без їх участі. 15.08.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 29.09.2022 о 10 год. 45 хвилин. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що в 2015 році заявник звернувся до Баришівської районної державної нотаріальної контори щодо оформлення спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] (спадкова справа № 150\\2015) на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . В ході оформлення спадкових документів виявилось, що 22.06.2004 року реєстратором Баришівська районна державна нотаріальна контора (реєстраційний № 37071) на підставі повідомлення б\\н Баришівського Держбанку від 20.03.1974 року на вищевказаний об`єкт нерухомого майна накладено заборону на його відчуження. За повідомленням Київського обласного державного нотаріального архіву інформації щодо документів, на підставі яких було накладено заборону, надати неможливо у зв`язку з їх відсутністю. Це стало перешкодою для оформлення і видачі заявнику спадкових документів. Враховуючи викладене, на підставі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявник звернувся до Баришівської районної державної нотаріальної контори з проханням зняти вищевказане обтяження (заборону відчуження) на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Однак, листом Баришівської районної державної нотаріальної контори № 651X02-14 від 17.06.2021 року було відмовлено зняти обтяження та рекомендовано вернутись до суду. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 20.03.1991 року «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність»» власністю України оголошено Український республіканський банк Держбанку СРСР і на його базі було створено Національний Банк України. Відповідно до листа Національного Банку України № 18-02016X68934 від 24.09.2015 року, що наданий у відповідь на запит Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області по справі № 373/2335/15-ц, вбачається, що Національний Банк України не є правонаступником Українського республіканського банку Держбанку СРСР, а тому здійснити припинення обтяження в Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна неможливо. Оскільки накладена заборона на відчуження вищезгаданого нерухомого майна порушує права заявника як спадкоємця, [PERSON] вважає, що має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження спадковим майном, що врегульовано ст. 391 ЦК України. Вищевказані документи наявні в матеріалах справи. 20.03.1991 року було прийнято Закон Української РСР № 872-ХІІ «Про банки і банківську діяльність» та постанову Верховної Ради України № 873-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність», за якими Верховною Радою України Український республіканський банк Держбанку СРСР було оголошено власністю України і на його базі створено Національний банк України. Згідно з п. п. 2, 3 Постанови ВР УРСР «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 20.03.1991 року № 873-XII, ВРУ оголошено власністю України Український республіканський банк Держбанк СРСР і створено на його базі Національний банк України. Так, Постановою Президії ВРУ від 07.10.1991 року № 1605-Х1І затверджено статут Національного банку України в якому не визначалось правонаступництво Національного банку України. Проведеним вивченням нормативних документів, що супроводжували ліквідацію Держбанку СРСР виявлено, що 02.12.1990 року Верховною Радою РРФСР був прийнятий Закон «Про Центральний банк РРФСР», постановою Верховної Ради РРФСР № 1917-I від 22.11.1991 року Центральний банк РРФСР оголошений єдиним на території РСФСР органом державного грошово-кредитного та валютного регулювання економіки республіки. Цією ж постановою Центральному банку РРФСР наказувалося до 01.01.1992 року ухвалити у своє повне господарське відання і управління матеріально-технічну базу та інші ресурси Держбанку СРСР, мережу його установ, підприємств і організацій. 08.12.1991 року було підписано Угоду про створення Співдружності Незалежних Держав, відповідно до ст. 14 якої діяльність усіх органів колишнього Союзу РСР припинено. 20.12.1991 року постановою президії Верховної Ради РРФСР за № 2066-I Державний банк СРСР був «упразднен», всі його активи і пасиви, а також майно на території РРФСР передані Центральному банку РРФСР (Центробанку Російської Федерації). Цей же Центральний банк РРФСР (Центробанк Російської Федерації) є правонаступником Державного банку СРСР - але лише в частині зобов`язань Державного банку РРФСР. Виходячи із наведеного, єдиний суб`єкт, який мав право ініціювати і зняти вказане обтяження у позасудовому порядку - Український республіканський банк Держбанку СРСР, який надати повідомлення про погашення позики (кредиту) не може в силу його ліквідації. Відповідно до отриманої стороною позивача відповіді із НБУ - Національним банком України не було зареєстровано банк, який є правонаступником Держбанку CРCP, як і Державний реєстр банків України не містить запису і про Березнівський Держбанк чи його правонаступників. Отже, з моменту ліквідації Баришівського Держбанку та за відсутності будь-якого з його правонаступників, підстава для продовження існування обтяження за № 37071, зареєстровану 22.06.2004 року на підставі повідомлення б/н Баришівського Держбанку від 20.03.1974 року, відпала, а тому така порушує права позивачки. Відтак, суд вважає доведеним, що наявність вищевказаного обтяження нерухомого майна позбавляє можливості позивача реалізувати свої права, встановлені законодавством. Як вбачається із витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що Баришівська районна державна нотаріальна контора здійснила реєстраційну дію (обтяження) 15.12.2000. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 26 цього Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 року № 1141, Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. На підставі\~ст.ст.\~16,\~316-319,\~386,\~391\~ЦК України,\~

Outcome: approved