Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

У серпні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.04.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої ДДНК, реєстровий № 2-355, належить житловий будинок [ADDRESS] . Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2019 року було розірвано. У зазначеному будинку також зареєстрована відповідач, яка в ньому не проживає з 09.08.2019 року, комунальні послуги не сплачує, будь-які її речі у будинку відсутні, однак добровільно зніматись з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутись до суду та просити визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.09.2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні заявленим вимогам, позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позову. Також пояснила, що її речей у будинку не має, вона вдруге одружилась і дійсно мешкає з новим чоловіком за іншою адресою. Самостійно зніматись з реєстрації не бажає, оскільки вона на даний час отримує соціальні виплати, а для цього необхідна реєстрація за попередньою адресою. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.04.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої ДДНК за реєстровим № 2-355, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДМР 07.12.2001 року в реєстрову книгу № 173 за реєстровим № 4 (а.с. 13-14). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 16-17). 20.08.2021 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб та присвоєно відповідачу прізвище [PERSON] (а.с. 31). У вказаному домоволодінні з 27.03.2003 року і по теперішній час зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с. 23). Як вбачається із акту обстеження житлової будівлі № 165 від 01.08.2022 року, виданого квартальним комітетом № 19 та підписано головою комісії [PERSON] , відповідач [PERSON] з 09 серпня 2019 року за адресою: [ADDRESS] , не проживає, участі в утриманні будинку не приймає, за комунальні послуги не сплачує, її особистих речей у будинку не виявлено, поштової кореспонденції за вказаною адресою вона не отримує (а.с. 15). До правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено у постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, та ст. 391 ЦК України, лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний Суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18). Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стороною позивача доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач з 09 серпня 2019 року добровільно змінила своє місце проживання, забравши свої речі на інше місце постійного проживання. Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач втратила інтерес до житла, в якому вона зареєстрована та у якому проживала до 09 серпня 2019 року. Відповідач [PERSON] не є власником чи співвласником спірного будинку, будь-яких домовленостей між сторонами з приводу користування спірним будинком судом не встановлено. З урахуванням наведеного, визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. При цьому суд наголошує, що припинення права користування відповідача вказаним будинком відповідає вимозі пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за відповідачем права користування належним йому домоволодінням та реєстрації її проживання у спірному житлі, позбавлений можливості отримувати соціальні пільги та вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, аналізуючи вищенаведені обставини справи на які посилалися позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог і заперечень, а також те, що відповідач не є власником (співвласником) будинку [ADDRESS] , не проживає у ньому з 09 серпня 2019 року, її речей у будинку, належному позивачеві, немає, комунальні послуги вона не сплачує, суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування спірним будинком, а відтак і про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. (а.с. 1). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved