Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 10 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством Банк "ТРАСТ" та [PERSON] ( на даний час змінила прізвище на « [PERSON] » ) було укладено кредитний договір R031.0014087 на споживчі цілі у розмірі 11681 грн. 17 коп., зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 19,99% річних та 2,29 % щомісячної комісії за обслуговування кредиту, строком на 24 місяці з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом. Проте позичальник умови договору не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 16.01.2014 р. складає 16 534,75 грн., яку і прохає стягнути в судовому порядку. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 13.04.2022 року заочне рішення від 20.05.2014 року по ц/с № 545/541/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Банк "ТРАСТ" до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано і призначено новий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату , час та місце судового засідання для розгляду справи по суті. Від представника відповідача - адвоката Литовченко Р.В. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому він проти його задоволення заперечував. Вказав, що відповідач не згодна з сумою заборгованості за договором, в тому числі і із сумою нарахованою по пені , її розрахунок в матеріалах справи відсутній, прохав до цих вимог позивача застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Також прохав відмовити в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії, оскільки умови договору про споживчий кредит, які містять вимоги щодо стягнення плати за обслуговування кредиту , є нікчемними, що також підтверджується позиціями Верховного Суду по аналогічних справах. Також зазначив, що право кредитодавця нараховувати відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В судові засідання призначені на 12.09.2022 року та 11.10.2022 року представник позивача не з`явився, повідомлявся про необхідність явки шляхом направлення судових повісток на електронну адресу , про що в справі мається підтвердження про доставку, будь-яких заяв чи клопотань не надсилав. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову прохав відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 10 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством Банк "ТРАСТ" та [PERSON] було укладено кредитний договір R031.0014087 на споживчі цілі у розмірі 11681 грн. 17 коп., зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 19,99% річних та 2,29 % щомісячної комісії за обслуговування кредиту, строком на 24 місяці з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом ( а.с. 8-18 ). Відповідно до п. 2.2. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, які є невід`ємною частиною кредитного договору, позичальник зобов`язався своєчасно та у повному обсязі сплачувати відсотки за користування кредитом та комісії, повертати кредит частинами у сумах та терміни, визначені у графіку платежів. Відповідно до п. 5.17. Пам`ятки клієнта про основні параметри споживчого кредитування (також п. 4.3 Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі), яка є невід`ємною частиною кредитного договору, за несвоєчасне виконання зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу пеню в розмірі 0,3% від суми прострочених зобов`язань за кожний день прострочення. Відповідно до п. 8.7. та п. 8.12. Умов надання та обслуговування кредитів на споживчі цілі, позивач набуває право вимагати, в тому числі і в судовому порядку, від відповідача дострокового повернення кредиту, а відповідач зобов`язується на вимогу позивача достроково повернути кредит в повному обсязі та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, нараховану неустойку та інші платежі та нарахування за кредитним договором (при їх наявності), що підлягають сплаті відповідачем на користь позивача у випадках: - порушення клієнтом своїх зобов`язань по кредитному договору; - якщо клієнт введе кредитора в оману шляхом надання недостовірної або неповної інформації; - якщо клієнт не виконує або неналежним чином виконує свої зобов`язання по будь-яким договорам, які укладені між кредитором і клієнтом та пов`язані з наданням кредитором клієнту позикових коштів…; - в інших випадках, передбачених заявою, цими Умовами та чинним законодавством України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши [PERSON] споживчий кредит строком на 24 місяці . Також встановлено, що в порушення умов договору позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті тіла кредиту та відсотків за користування кредитом яка станом на 16.01.2014 р. складає 9223,03 грн., що підтверджується відповідними виписками з балансових рахунків ( а.с. 22 ) та підлягає стягненню на користь позивача. Відповідачем власний контррозрахунок в ході розгляду справи не надавався. Посилання представника відповідача на правову позицію, викладену у постанові ВП ВС у справі № 444/9519/12 суд не приймає до увагу, оскільки заборгованість за тілом кредиту та відсотками нараховані позивачем в межах строку дії кредитного договору. Під час судового розгляду представник відповідача прохав застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог про стягнення пені. При вирішенні питання щодо застосування строків позовної давності суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема , частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає , що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом , може бути збільшена за домовленістю сторін. Суд вважає , що оскільки у заяві позичальника про надання кредиту від 10.05.2012 року ( а.с. 14 ) домовленості сторін щодо збільшення стоку позовної давності не має , відповідно до вимог ст. 259 , 207 ЦК України в даному випадку позовна давність не була збільшена. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 0.107.2015 року по справі № 6-757цс15 , від 04.11.2015 року по справі № 6-1926 цс 15 . Проаналізувавши зазначені норми права, суд вважає, що нарахована позивачем пеня підлягає стягненню в межах нарахованої пені за останній рік, що передує зверненню позивача з позовною заявою до суду. Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду 17.02.2014 року. За таких обставин обґрунтованими є вимоги про стягнення пені за період з 17.02.2013 року по 16.01.2014 року ( на час здійснення розрахунку позивачем ) в розмірі 4511,37 грн. , в іншій частині вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача 2675,00 грн. комісії за обслуговування кредиту, суд приходить до наступного висновку. За умовами Кредитного договору (пункт 2.6 Заяви про надання кредиту на споживчі цілі ) передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за супроводження кредиту ( обслуговування кредиту ) в розмірі 2,29 %. Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління НБУ від 10.05.2007 №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до положень абзацу 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із чч.1, 2, 4 та 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Зазначений висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16 , від 12.09.12 року у справі №6-80цс12 та у постановах Верховного суду від 27.12.2018 року у справі № 695/3474/17, від 20.02.2019 року у справі № 666/4957/15, від 19.08.2020 року у справі № 641/11984/15-ц. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Таким чином, суд приходить до висновку, що загальна сума заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача складає 13734,40 грн. ( 8365,75 грн. - заборгованість за кредитом; 857,28 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4511,37 грн. - заборгованість за пенею в межах строку позовної давності ). Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог, згідно ст. 141 ЦПК України .

Outcome: partial