Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. Між позивачем та [PERSON] 01.03.1994 р. було укладено шлюб, який зареєстровано Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис № 711. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.10.2017 р. шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. [INFO] [PERSON] помер. 06.03.2020 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було відкрито спадкову справу № 10/2020 щодо майна померлого, який мешкав за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявки Н.М. з заявою про із проханням видати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя: на Ѕ частини квартир, проте у такому проханні було відмовлено. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що власником кв. [ADDRESS] є [PERSON] . Разом з тим, фактично з січня 1994 р. по 01.03.1994 р. позивач та [PERSON] проживали разом однією сім`єю як чоловік і дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 15.02.1994 р. на ім`я [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] . Її придбано на отримані ними (як подружжя) на умовах позики кошти, які повертались багато років. 26.07.1996 р. позивач продала належну їй кв. [ADDRESS] та 31.07.1996 р. придбала кв. [ADDRESS] . В свою чергу кв. [ADDRESS] [PERSON] отримав в спадок від бабусі [PERSON] . Для здійснення капітального ремонту кв. №№ 11,12 позивач 12.02.2003 р. продала кв. [ADDRESS] . За отримані кошти зроблено об`єднання, реконструкцію та капітальний ремонт у кв. [ADDRESS] . На даний момент об`єднана квартира має один вхід і являє собою один об`єкт нерухомого майна. За домовленістю з [PERSON] після здійснення реконструкції Ѕ частина квартири мала бути оформлена на позивача, що не було зроблено чоловіком. Проте, вартість квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] істотно збільшилась за рахунок виконаних за час шлюбу робіт і невід`ємних поліпшень , отже нерухоме майно є об`єктом спільного майна подружжя. За таких обставин позивач просить суд: встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1994 року по 01.03.1994 року; визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя , а саме: Ѕ квартири [ADDRESS] та Ѕ квартиру [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя , а саме: Ѕ квартири [ADDRESS] та Ѕ квартиру [ADDRESS] , здійснити розподіл судових витрат. Провадження у справі відкрито 12.10.2020 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] направив в адресу суду відзив де зазначив наступне. До правовідносин сторін, які виникли в січні 1994 р., відповідно до чинного законодавства України неможливо застосувати положення Сімейного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 р. До набрання чинності СК України не існувало інституту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже, вимога позивача про встановлення факту не грунтується на вимогах закону. Таким чином, квартира [ADDRESS] , придбана [PERSON] 15.02.1994 р. є його особистою приватною власністю. Квартиру [ADDRESS] [PERSON] отримав у спадок, отже вона також не може бути об`єктом спільного майна подружжя. Крім того, позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту переобладнання квартир за час шлюбу, та того, що її внесок у реконструкцію квартири у розумінні ст. 62 СК України є достатньо значним для можливості визначення спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності, тоді як сам по собі факт перебування позивача в шлюбі на момент здійснення ремонтних робіт не є підставою для визнання майна об`єктом спільної власності подружжя. За таких обставин представник відповідачів просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що вказані в позові обставини можуть підтвердити свідки. Крім того, реконструкція і переобладнання спірного майна підтверджується довідкою ПП «Вечірня столиця», складеною на замовлення [PERSON] . У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] вказав, що сторона позивача не надала суду належних доказів щодо істотного збільшення вартості майна, доказів вартості спірного майна після поліпшення, як і доказів того, що саме кошти від продажу квартири [ADDRESS] були витрачені на ремонт. В судовому засіданні позивач, її представники підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити в повному в повному обсязі. Представник [PERSON] та [PERSON] заперечував щодо задоволення позову у зв`язку із його безпідставністю. [PERSON] визнав заявлені вимоги, просив задовольнити з підстав, зазначених в позові. [PERSON] направила в адресу суду клопотання про розгляд справи за її відсутністю та визнання позовних вимог. Вказала про те, що не заперечує щодо задоволення позову. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, який залучений судом представляти інтереси неповнолітнього [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що в разі задоволення позову матері неповнолітнього, його частка у спадковому майні зменшиться. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. просила розглянути справу за її відсутності. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну оцінку, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 01.03.1994 р., про що свідчить свідоцтво про одруження, видане Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м. Києва, копія якого долучена до матеріалів справи. Розірвання шлюбу відбулось на підставі рішення Шевченківського районного суд м. Києва від 23.10.2017 р. Від шлюбу з [PERSON] у позивача народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] [PERSON] помер, про що Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідний актовий запис № 3750. Не оспорювалась під час розгляду справи учасниками процесу, що спадкоємцями [PERSON] є його діти та батьки - [PERSON] та [PERSON] . Так, за свого життя 15.02.1994 року [PERSON] придбав за договором купівлі - продажу, посвідченому державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори. квартиру [ADDRESS] . Також [PERSON] належала на праві власності Ѕ частина кв. [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 22.02.1994 р., виданого відділом приватизації державної реєстрації Шевченківського району згідно з розпорядженням від 21.02.1994 р. № 6594. Крім того, як свідчать матеріали справи, 28.11.1996 р. [PERSON] складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до якого заповіла належну їй Ѕ частину кв. [ADDRESS] . Сторона позивача зазначає, що зазначені квартири є об`єктами права спільної власності подружжя та їх Ѕ частини не можуть входити до спадкової маси, оскільки проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу розпочалось з січня 1994 р. та за час перебування шлюбі вартість нерухомого майна значно збільшилась. За приписами ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення на конституційному рівні принципу незворотності дії в часі нормативно-правових актів є гарантією стабільності суспільних відносин, про що зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 22.12.2020 р. в справі № 923/705/18. Таким чином, до правовідносин позивача та [PERSON] щодо встановлення факту мають застосовуватись положення КпШС Української РСР, за положеннями ч. 3 ст. 13 якого час виникнення прав та обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Разом з тим, і в даному випадку суд погоджується з доводами представника відповідачів, вимога позивача про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1994 року не грунтується на вимогах закону, оскільки такий інститут не існував до набрання чинності Сімейним кодексом України, що відбулось 01.01.2004 р. За правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 14.09.2019 р. у справі № 204/8558/2014-ц та в постанові від 24.01.2020 р. в справі № 546/912/16-ц - оскільки інститут спільного проживання чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 1 січня 2004 року, таких положень не містив. Отже, Верховний Суд прийшов до висновку, що факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Зважаючи на викладене, правові підстави для задоволення вимог [PERSON] в частині встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 1994 року відсутні. За ч. 1 ст. 24 КпШС Української РСР майно, яке належало кожному подружжю до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. З іншого боку, приписами ст. 25 КпШС Української РСР визначено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилось у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат іншого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною власністю подружжя. Аналогічні положення містяться і в ч. 1 ст. 62 СК України, а саме якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач стверджує, що кв. [ADDRESS] було реконструйовані , змінено і переплановано після продажу у 2003 р. нерухомого майна, яке належало їй особисто за кошти, отримані від реалізації цього майна. Так, як вбачається з матеріалів справи, 12.02.2003 р. [PERSON] здійснила продаж належної їй квартири [ADDRESS] за суму у розмірі 202 540,00 грн. (договір купівлі - продажу посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу). Опитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили в судовому засіданні, що зі слів позивача їм відомо про проведення ремонту коштом, отриманим від продажу квартири [PERSON] . Зазначили, що ремонт був капітальним, який стосувався всіх приміщень, конструкцій, інженерних систем. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , загальна площа приміщень нерухомого майна становить 115 кв. м., житлова 41,7 кв. м., допоміжна (підсобна) 68,2 кв. м., літніх (неопалювальних) приміщень 1,6 кв.м. Технічний паспорт виготовлено станом на 05.11.2019 р. за замовленням [PERSON] . Також позивачем було надано довідку ПП «Вечірня столиця» за № 01/1 від 01.11.2019 р. з якої вбачається, що об`єкт нерухомого майна в [ADDRESS] є трикімнатною квартирою. Об`єднана квартира має один вхід, являє собою 1 об`єкт нерухомого майна та не може бути поділена. Разом з тим, свідки не повідомляли суд про вартість ремонту в цілому та обізнані про залучення до його здійснення саме грошей позивача зі слів останньої, а технічний паспорт на нерухоме майно та довідка ПП «Вечірня столиця» не містить інформації про збільшення вартості спірного майна. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Істотність збільшення вартості має відбутися така, як зазначив Верховний Суд у постанові від 21.12.2020 р. у справі № 520/4274/16-ц, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. В свою чергу в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 р. у справі № 214/6174/15-ц дійшла наступних висновків: поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Так за приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами, відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, за положеннями ч. 1 ст. 77 ЦПК України. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України. При цьому за положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підсумовуючи все вищенаведене, зважаючи на обставини встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів, які б надали суду можливість зробити висновок, що спірне майно може бути визнано спільним майном подружжя та здійснити його поділ відповідно до вимог чинного законодавства. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню і в частини визнання квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділу задоволенню не підлягають. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed