Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

23 грудня 2021 року [PERSON] звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому понад шість місяців. Позовна заява обґрунтована тим, що з 2017 року згідно спадкового договору за № 310 від 17 лютого 2017 року, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . При підписанні спадкового договору стосовно квартири [ADDRESS] , колишній власник повинна була зняти з реєстрації зареєстровану там: [PERSON] [INFO] , яка зареєстрована за вказаною адресою з 30 грудня 2011 року, проте цього не зробила. Тому, у зв`язку з наявністю реєстрації відповідача у житловому приміщенні в квартирі [ADDRESS] , позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки реєстрація відповідача перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні майном. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2022 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 14 лютого 2022 року. У судове засідання 14 лютого 2022 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 02 березня 2022 року. У зв`язку зі знаходженням судді Свяченої Ю.Б. у відпустці розгляд справи відкладено на 04 травня 2022 року. У судове засідання 04 травня 2022 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 27 червня 2022 року. У судове засідання 27 червня 2022 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 03 серпня 2022 року. У судове засідання 03 серпня 2022 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 05 вересня 2022 року. У судове засідання 05 вересня 2022 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про відкладення судового засідання. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи відкладено на 29 вересня 2022 року. У судове засідання 29 вересня 2022 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідач у судові засідання 14 лютого 2022 року, 04 травня 2022 року, 27 червня 2022 року, 03 серпня 2022 року, 05 вересня 2022 року та 29 вересня 2022 року не з`явився. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи сповіщався шляхом направлення судових повісток на судові засідання 14 лютого 2022 року, 04 травня 2022 року, 27 червня 2022 року, 03 серпня 2022 року, 05 вересня 2022 року та 29 вересня 2022 року та шляхом оголошення на сайті Судова влада України на 14 лютого 2022 року, 04 травня 2022 року та 27 червня 2022 року. До суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення [PERSON] з відміткою поштового відділення "вручено особисто" з підписом [PERSON] . Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч. 1ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що 17 лютого 2017 року, між [PERSON] та [PERSON] уклали спадковий договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 310, згідно якого, [PERSON] зобов`язується виконувати передбачені в п. 6 цього договору розпорядження [PERSON] і в разі її смерті набуває право власності на її майно квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 28,2 кв.м., загальною площею 45,9 кв. м. 25 вересня 2019 року було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі Спадкового договору від 17 лютого 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 310, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 вересня 2019 року. Згідно Відомостей № П1-95027-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Департаменту надання адміністративних послуг ОМР від 26 квітня 2021 року, у квартирі [ADDRESS] з 30 грудня 2011 року зареєстровано [PERSON] [INFO] . Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 03 червня 2021 року, мешканці квартир у будинку [ADDRESS] , [PERSON] , що мешкає в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , що мешкає в квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , що мешкає в квартирі [ADDRESS] , підтвердили, що [PERSON] , [INFO] , не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2016 року і по час підписання Акту. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. Відповідно до статті 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження.

Outcome: approved