Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

06.09.2021 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сергєєва-Кожуховська Надія Вікторівна про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на будинок, земельну ділянку та визнання в порядку спадкування права власності на ј частину будинку та ј частину земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у місті Києві ВДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 06.11.2020 року, актовий запис № 19145. Третьою особою без самостійних вимог Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергєєвою-Кожуховською Н.В. заведена спадкова справа за № 13/2020, що зареєстрована у спадковому реєстрі за № 66836969, після смерті [PERSON] . Спадкоємцями, що прийняли спадщину є: позивач донька [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Кутаїським міськбюро ЗАГС, актовий запис від 06.05.1961 року та довідка про зміну прізвища від 12.01.2021 року. відповідач чоловік [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 688, дата видачі 13.03.2013 року. Відповідно до вказаного свідоцтва, шлюб зареєстровано 03.09.1991 року. За відповідачем на праві власності зареєстровано: земельна ділянка площею 0,0596 га, кадастровий номер 3222410300:01:043:5011, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.02.2021 року. Відповідно до вказаного витягу дата державної реєстрації земельної ділянки 07.05.2002 року, Державний акт від 07.05.2002 року, ІV-КВ 045121, підстава для виникнення права Рішення органу місцевого самоврядування Боярської міської ради від 05.06.2001 року 182/2. житловий будинок загальною площею 208,7 кв.м., житлова площа 90,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.04.2021 року. Відповідно до вказаної інформації право власності зареєстровано 09.07.2014 року та підставою для реєстрації є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер [NUMBER] ( [NUMBER] ), виданий 25.07.2014 року, видавник Державний реєстратор реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Галкін Є.В. У 2016 році Боярською міською радою (5 сесія від 16.02.2016 року та 22 сесія від 06.12.2016 року) було вирішено перейменувати наступні вулиці м. Боярка: в т.ч. вулицю Фурманова на вулицю Злагоди. Отже, і земельну ділянку, і житловий будинок було набуто відповідачем та [PERSON] , коли вони разом перебували у шлюбі, тобто це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Листом від 09.02.2021 року № 30/02-14 третя особа повідомила позивача, що спадкоємець [PERSON] стверджує про те, що вище зазначене майно не відноситься до складу спадкового майна, є його особистим майном та заперечив проти виділяння частки померлої у зазначеному майні. В подальшому, представник позивача звернулась до третьої особи з заявою від імені позивача щодо отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ј частину житлового будинку та на ј земельної ділянки, кадастровий номер 3222410300:010:043:5011, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Третя особа Постановою від 26.05.2021 року № 83/02-31 відмовила у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на ј чатини житлового будинку та ј земельної ділянки кадастровий номер 3222410300:010:043:5011, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що у позивача відсутній документ, що посвідчує право власності на вище зазначене майно. На підставі вище наведеного, позивачка просила суд, визнати, що частка [PERSON] , яка померла [INFO] , у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок загальною площею 208,7 кв.м., житлова площа 90,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку площею 0,0596 га, кадастровий номер 3222410300:010:043:5011, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , становить Ѕ частину та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на ј частку житлового будинку загальною площею 208,7 кв.м., житлова площа 90,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку площею 0,0596 га, кадастровий номер 3222410300:010:043:5011, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , становить ј частину. 22.12.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити загальне позовне провадження у справі, розпочати підготовче провадження у справі та витребувати від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сергєєва-Кожуховської Надії Вікторівни (03110, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 5/1, оф. 89) копію спадкової справи №66836969 спадкодавець [PERSON] . 03.02.2022 року приватним нотаріусом Сергєєвою-Кожуховською Н.В. через канцелярію суду на виконання ухвали суду від 22.12.2022 року зареєстровано копію спадкової справи № 13/2020 (№ 66836969) до майна померлої [INFO] [PERSON] . 09.02.2022 року відповідач через канцелярію суду зареєстрував відзив на позовну заяву [PERSON] про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на будинок, земельну ділянку та визнання в порядку спадкування права власності на ј частину будинку та ј частину земельної ділянки, в якому вказав, що земельна ділянка, яка розташована у [ADDRESS] ), кадастровий номер 3222410300:010:043:5011, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку є його особистою власністю і не є спадковим майном та не підлягає поділу при виділенні частки зі спадкового майна. Щодо спірного житлового будинку вказував, що 30.05.1996 року ним було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] житловою площею 72,10 кв.м. Купівлю-продаж підтверджено договором купівлі-продажу, який посвідчений генеральним директором Товарної біржи «Десятинна» в порядку дії Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» та зареєстрований в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 19.06.1996 року в реєстровій книзі № 3732 за номером 3861. Житловий будинок був у технічному стані не придатному для проживання. Так, відповідно до технічного паспорту рік побудови вказаного житлового будинку був 1979 рік. І для приведення житлового будинку до нормального, для проживання стану, проведення будівельно-ремонтних робіт, фактично перебудови цього житлового будинку, з мотою отримання грошових коштів для будівництва, відповідачем в 1999 році було продану власну квартиру, яка розташована в [ADDRESS] . 11.02.1999 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Бондаренко Г.О. про що зроблений запис в реєстрі № 8-565. Відповідно до п. 2 вказаного вище договору, квартира належала відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва на спадщину за законом, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 30.05.1991 року за реєстровим номером № 7Н-11319, зареєстрованого у Київському БТІ 20.06.1991 року за № 32105. На підставі наведеного, відповідач стверджує, що кошти за відчуження квартири були виключно його особистою власністю. Впродовж 1999 року, відповідачем було здійснено будівельні роботи і він в`їхав у житловий будинок, розміром 208,7 кв.м. Підтвердження того факту, що будівельні роботи були здійсненні в 1999 році можуть підтвердити свідки (сусіди відповідача). Додатково, свідчення того, що реконструкція будинку була закінчена в 1999 році свідчить інформація з технічного паспорту від 18.06.2011 року на сторінці 6 в таб характеристика будинку, в графі рік побудови. Інші докази, нажаль не залишилися, у зв`язку з давністю, минуло майже 23 роки та і під час шлюбу покійна дружина відповідача ніколи не претендувала на частку будинку, про що також свідчить відсутність будь-якого розпорядчого документа на випадок своєї смерті. В той же час, житловий будинок було введено в експлуатацію лише 2013 році і відповідно право власності на нього зареєстровано в 2014 році. На підставі вище наведеного, відповідач просив суд, прийняти рішення яким відмовити позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі. 11.02.2022 року представник позивача через канцелярію суду зареєструвала відповідь на відзив, в якій вказала, що заперечує проти відомостей викладених у відзиві. Відповідач вказує, на те, що останнім придбано 30.05.1996 року житловий будинок з господарськими спорудами, що підтверджується договорами купівлі-продажу, який посвідчено генеральним директором Товарної біржі «Десятинна» та зареєстрований у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 19.06.1996 року в реєстровій книзі № 3732 за номером 3861. Між відповідачем та померлою [PERSON] зареєстровано шлюб 03.09.1991 року. Тобто вказаний будинок купувався подружжям сумісно у період шлюбу. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 30.05.1996 року житловий будинок було куплено за 4\~575\~000\~000 крб. В свою чергу для купівлі вказаного будинку, батько померлої [PERSON] [PERSON] , продав 18.04.1996 року квартиру [ADDRESS] за 240\~000\~000 крб. Вказані кошти він передав [PERSON] , яка внесла їх як свою особисту частку для купівлі житлового будинку. Інші кошти для придбання житлового будинку були сумісними коштами подружжя. Надані докази відповідачем, а саме справа № 361 та технічний паспорт на садибний (індивідуальний житловий будинок) як раз свідчить про те, що добудова житлового будинку, як раз здійснюється в період шлюбу подружжя за період з моменту купівлі у 1996 році по 2011 рік. Посилання відповідача на те, що гроші в сумі 15\~398 грн. від продажу 11.02.1999 року квартири відповідача [ADDRESS] були вкладенні для фактичної перебудови житлового будинку не містить під собою відповідних доказів. Так відповідачем не надано жодного доказу квитанції, договорів, накладних тощо для купівлі відповідних матеріалів та здійснення робіт по вказаному будинку. Тому вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя (померлої [PERSON] та відповідача), а не особистою приватною власністю відповідача. Щодо земельної ділянки, представник позивача зазначила, що відповідач вказує, що набув право власності в порядку приватизації, але відповідного доказу, рішення органу місцевого самоврядування Боярської міської ради від 05.06.2001 року щодо приватизації земельної ділянки відповідачем не надано. Тобто, на вказану земельну ділянку оформлено право власності в період шлюбу подружжя та є спільною сумісною власністю відповідача та померлої [PERSON] 23.02.2022 року відповідач через канцелярію суду зареєстрував заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказав, що погодитися з твердженням адвоката позивача щодо того, що померла [PERSON] внесла в купівлю спірного житлового будинку грошові кошти у розмірі 240\~000\~000 крб, які отримала від свого батька від реалізації квартири останнім погодитись не може, адже вважає, що це лише міркування адвоката, зробленні зі слів клієнта, без відсутності будь-яких письмових доказів чи показів свідків. Щодо твердження адвоката про те, що спірний будинок набутий під час шлюбу, відповідач вказує, що не оскаржує, а оскаржує саме право спільної сумісної власності померлої на житловий будинок, у зв`язку з тим, що грошові кошти, за які було здійснено суттєве переобладнання житлового будинку із збільшенням як житлової, так і загальної площі здійснювалися за рахунок особистих коштів або коштів, які належали відповідачу на праві приватної власності. Щодо твердження адвоката у відповіді про земельну ділянку, вказав, що досить ґрунтовно ним було надано роз`яснення щодо правого режиму приватизації земельної ділянки і правового режиму права громадянина на приватизацію такої земельної ділянки і лише підкреслив, що приватизація земельної ділянки є особистим правом на реалізацію конституційного права наданого ст. 13 Конституції України, і ніяким чином не може бути предметом права спільної сумісної власності подружжя, навіть на підставі, що право приватизацію було реалізовано під час шлюбу. В той же час, аналогічне право на приватизацію є (було) і в померлої [PERSON] , яке вона реалізувала, здійснивши приватизацію земельної ділянки з кадастровим номером 322148101:04:005:0130, яка розташована в Київській області, Васильківського району Дібровська сільська рада, що підтверджується ДА, серія ЯД № 957025, який виданий на підставі рішення Дібровської сільської ради від 21.02.2008 року 16 сесії 5 скликання № 183 і який зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010990700846. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Щодо твердження представника позивача про відсутність доказів про приватизацію земельної ділянки, вважає формальним. Адже в заперечені вже було сказано, що рішення буде подане пізніше у зв`язку з технічною необхідністю отримання завіреної копії в архіві органу місцевого самоврядування. Станом на момент подання даних заперечень, відповідачем було отримано такий архівний документ, копія якого додається до даних заперечень, і яка свідчить про те, що земельна ділянка була ним приватизована в порядку дії Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року № 15-92 про що прямо вказано в рішенні. На підставі вище наведеного,відповідач просив суд долучити заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву до матеріалів справи разом з доданими доказами. 30.06.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст.\~8\~Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15\~ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст.\~15\~ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами ст. ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Статтею 1258\~ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.\~1261\~ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст.\~1262\~ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Статтею 1263 ЦК України\~визначено, що спадкоємцями третьої черги є рідні дядько та тітка спадкодавця, тобто рідні (повно рідні або неповно рідні) брати та сестри батьків спадкодавця. Племінники не належать до спадкоємців за законом черги, а спадкують за правом представлення, рівно як і діти рідного дядька та тітка спадкодавця, тобто двоюрідні брати та сестри спадкодавця. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом ст. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на землю IV-КВ № 045121, земельна ділянка площею 0,0596 га була надана відповідачу [PERSON] в порядку приватизації для будівництва та обслуговування житлового будинку, про що свідчить рішення виконкому Боярської міської ради Народних депутатів від 05.06.2001 року № 182/2. В 2002 році, після винесення меж в натуру (на місцевість) та виготовлення документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку, відповідачу видано державний акт на право приватної власності на землю, який був зареєстрований в Книзі реєстрації права власності на землю за № 4169 від 07.05.2002 року. Таким чином, [PERSON] було реалізовано право на приватизацію земельної ділянки, яке регулювалося Декретом Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року № 15-92 та ст. 118, 121, 125 та п. 1 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001 року в редакції станом на 09.01.2002 року. Правовою підставою для приватизації громадянами земельних ділянок в період з 1992 року по 01.01.2002 року був саме Декрет Кабінету Міністрів України відповідно до ст. 1 якого сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Згідно п. 2 Декрету Кабінету Міністрів України передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у ст. 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його змінює. А право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у ст. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю, сказано в пункті 3 Декрету Кабінету Міністрів України. 25.10.2001 року Верховною Радою України прийнято нову редакцію Земельного кодексу України (вступив в законну силу 01.01.2002 року), який деталізує процес приватизації земельних ділянок в ст. ст. 116, 118, 121 тощо. Зокрема, п. 1 Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що Рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконанні на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції на момент виникнення спарних правовідносин, а саме на момент виникнення права власності на земельну ділянку 07.05.2002 року), підставою для набуття права власності на землю є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. ст. 116 ЗК України (в редакції на момент виникнення спарних правовідносин, а саме на момент виникнення права власності на земельну ділянку 07.05.2002 року), набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ч. 3 ст. 116 ЗК України ст. 116 ЗК України (в редакції на момент виникнення спарних правовідносин, а саме на момент виникнення права власності на земельну ділянку 07.05.2002 року), безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі приватизації земельних ділянок які перебувають у користуванні громадян. Згідно ч. 4 ст. 116 ЗК України ст. 116 ЗК України (в редакції на момент виникнення спарних правовідносин, а саме на момент виникнення права власності на земельну ділянку 07.05.2002 року), передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз по кожному виду користування. Повноваження щодо розпорядження землями в місті Боярка визначені ст. 12 ЗК України. Відповідно до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, в тому числі і (а) розпорядження землями територіальних громад; (б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ст. 118 ЗК України, відповідно до якої громадяни, зацікавленні у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцем знаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Згідно ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 (набула чинності 02.04.2002 року) затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку. Відповідно до\~ст.\~57\~СК України\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до постанови КЦС ВС від 12.06.2019 року у справі № 409/1959/15-ц визначено, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до ст. 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року статтю 61 СК України доповнено ч. 5 такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності 08.02.2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17.05.2012 року, який набрав чинності 13.06.2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею/ним за час шлюбу внаслідок приватизації. В той же час, Верховний Суд у постанові справі № 626/4/17 від 12.08.2020 року оголосив правову позицію, згідно якої земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до ст. 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною 5 такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної чи комунальної власності, у тому числі приватизації». Вказана норма набула чинності з 08.02.2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.05.2012 року, який набрав чинності 13.06.2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини 1, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею/ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із врахуванням вказаних змін до СК України, правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя; до 08.02.2011 року та після 12.06.2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18) від 12.11.2018 року в справі № 753/6139/14 і від 12.06.2019 року в справі № 409/1959/15. Таким чином, приватизація земельної ділянки є особистим правом на реалізацію конституційного права наданого ст. 13 Конституції України, і ніяким чином не може бути предметом права спільної сумісної власності подружжя, навіть на підставі, що право приватизацію було реалізовано під час шлюбу. Судом також встановлено, що 30.05.1996 року [PERSON] було придбано житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] житловою площею 72,10 кв.м. Купівля-продаж підтверджено договором купівлі-продажу, який посвідчений генеральним директором Товарної біржи «Десятинна» в порядку дії Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу» та зареєстрований в Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 19.06.1996 року в реєстровій книзі № 3732 за номером 3861. Відповідно до технічного паспорту рік побудови вказано житлового будинку був 1979 рік. 11.02.1999 року відповідачем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Бондаренко Г.О. про що зроблений запис в реєстрі № 8-565. Відповідно до п. 2 вказаного вище договору, квартира належала відповідачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва на спадщину за законом, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 30.05.1991 року за реєстровим номером № 7Н-11319, зареєстрованого у Київському БТІ 20.06.1991 року за № 32105. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. ст. 76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~11\~від 21.12.2007\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися.\~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя і є його особистою приватною власністю, проте у відповідності до ч. 2 ст.\~60\~СК України та сторона, яка оспорює це, має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Оскільки, будинок за адресою: [ADDRESS] був побудований за кошти отримані від реалізації належної відповідачу на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS] , про що свідчить і місце та час укладення даних договорів, вартість відчуженого та придбаного майна, суд приходить до висновку, що будинок за адресою: [ADDRESS] є особистою власністю відповідача [PERSON] і не може бути предметом поділу, як спільне майно подружжя. Доводи представника позивача, про те, що кошти на спірний будинок були надані померлою [PERSON] , які надав їй батько в результаті продажу квартири [ADDRESS] не знайшли свого переконливого підтвердження, так як померла склала заповіт 22.08.1999 року (тобто через три роки після придбання спільного майна), в якому заповіла свої дочці (позивачці по справі) лише квартиру за адресою: [ADDRESS] . Іншого майна [PERSON] дочці не заповідала. Проте враховуючи суму, яку позивач вважає, що її мати внесла як свою особисту частку для купівлі спірного житлового будинку, є суперечливим, що в заповіті не зазначено розпорядження щодо іншого належного їй майна. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно спадкової справи померла [PERSON] володіла іншим майном (садовим будинком з земельною ділянкою), які були отримані нею в той же період, що спірне майно. Крім того, позивачем не надано суду доказів, що батько [PERSON] передав саме їй ці кошти, адже інформації про те, що у батька померлої залишилось інша нерухомість, в якій би він міг проживати суду не надано. Також слід відзначити, що виходячи з принципу розумності і справедливості, вимагати від відповідача докази накладних, квитанцій якими він може підтвердити витрачання власник коштів на повну реконструкцію спірного будинку (так як будинок був не придатний до життя, і даний факт не спростовувався позивачем та її представником) є несправедливим, так як з того моменту пройшло більше 20 років, тобто будь-які гарантійні терміни щодо виконання тих чи інших робіт закінчилися 10-15 років тому. Верховний Суд у Постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, суд доходить висновку про те, що відповідачем спростовано презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що спірна земельна ділянка була отримана в результаті приватизації, а спірний житловий будинок був побудований за особисті кошти відповідача, які він отримав від реалізації іншої належної йому квартири, дані об`єкти нерухомості є його особистою приватною власністю відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України. Враховуючи дане правове обґрунтування та приведене вище, відсутності доказів заявлених позовних вимог та недоведеня приведених у позові вимог, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У цій справі у зв`язку з відмовою у позові судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на позивача. Також суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed