Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

22.09.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Миколаївського навчально-наукового інституту права Національного університету «Одеська юридична академія», військової частини [NUMBER] , військової частини [NUMBER] про зобов`язання вчинити дії та поновлення на роботі. Позов мотивовано тим, що листом командира військової частини [NUMBER] від 01.09.2022 року йому було відмовлено у звільненні з військової служби, що позбавляє його можливості виконати виклик директора Миколаївський навчально-наукового інституту права НУ «ОЮА» та приступити до виконання викладацьких обов`язків. Ухвалою судді від 23.09.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в призначене судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідачі в призначене судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися належним чином. Причини неявки суду не повідомили. У відповідності до положень\~ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що з 01.09.1999 року по теперішній час [PERSON] працює на посаді завідувача кафедри Миколаївського інституту права Національного університету «Одеська юридична академія» на повну штатну ставку (наказ про прийняття №475-5 від 03.08.1999 року, довідка НУ «ОЮА» від 11.08.2022 року, №781-5). 21 листопада 2013 року рішенням Атестаційної колегії йому було присвоєно вчене звання професора кафедри кримінально-правових дисциплін (атестат професора 12ПР№009055). У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного часу» від 12 грудня 2015 року №389-VIII, Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україну» та від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» позивача було зараховано до списків особового складу та прийнято на посаду спеціаліста-оператора служби охорони державної таємниці, про що свідчить витяг із наказу командира військової частини [NUMBER] від 24.02.2022 року №31. Так, 24.02.2022 року він приступив до виконання службових обов`язків. Однак в подальшому, позивач отримав лист від директора Миколаївський навчально-науковий інститут права НУ «ОЮА», яким його зобов`язано з 05.09.2022 року з`явитися до НУ «ОЮА» для виконання запланованого навчального навантаження та організації належного навчального процесу кафедри кримінального права та інших кримінально-правових дисциплін. В зв`язку з чим, 21 серпня 2022 року позивачем було подано рапорт до вищого командування військової частини про звільнення його, спеціаліста-оператора служби охорони державної таємниці військової частини [NUMBER] у зв`язку з тим, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Даний рапорт погоджений помічником командира начальником служби охорони таємниці військової частини [NUMBER] старшим лейтенантом [PERSON] та командиром військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] (рапорт від 22.08.2022 року, вих. 1900). До того ж, виходячи зі змісту наданої позивачу характеристики від 25.08.2022 року, було надано висновок щодо його відповідності займаній посаді. Рекомендовано звільнити [PERSON] з військової служби за призовом під час мобілізації на підставі Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». В противагу вищенаведеному, згідно листа командира військової частини [NUMBER] [PERSON] від 01.09.2022 року №2/2179, позивача було повідомлено, що звільнення військовослужбовців, в тому числі призваних під час мобілізації, з військової служби у Збройних Силах України здійснюється виключно за наявності підстав, визначених ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З роз`ясненням того, що вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на нього не розповсюджуються. За такого, станом на день звернення до суду з відповідним позовом [PERSON] не звільнено з військової служби за призовом, що позбавляє його можливості виконати виклик директора Миколаївський навчально-наукового інституту права НУ «ОЮА» та приступити до виконання викладацьких обов`язків. Так, Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. Статтею 23 даного закону визначено, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають наукові і науково-педагогічні працівники закладів вищої та фахової передвищої освіти, наукових установ та організацій, які мають вчене звання та/або науковий ступінь, і педагогічні працівники закладів професійної (професійно-технічної) освіти, закладів загальної середньої освіти, за умови що вони працюють відповідно у закладах вищої чи фахової передвищої освіти, наукових установах та організаціях, закладах професійної (професійно-технічної) чи загальної середньої освіти за основним місцем роботи не менш як на 0,75 ставки. Дані зміни до статті було внесено Законом України № 2196-IX від 14.04.2022 року. Тобто, вже після того як [PERSON] було зараховано до списків особового складу, прийнято на посаду спеціаліста-оператора служби охорони державної таємниці та він приступив до виконання службових обов`язків. Водночас, порядок та умови проходження військової служби у Збройних Силах України, в тому числі порядок звільнення з військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1993 року, №2232-ХІІ; Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року, №1153/2008; Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року за №170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454. За такого, відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців, а також підстави та порядок звільнення із служби визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження громадянами України служби у військовому резерві, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами. Виходячи зі змісту п. «г» п.п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану: через перелічені сімейні обставини або інші поважні\~причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що виклик директора Миколаївський навчально-науковий інститут права НУ «ОЮА», яким позивача зобов`язано з 05.09.2022 року з`явитися до НУ «ОЮА» для виконання запланованого навчального навантаження та організації належного навчального процесу кафедри кримінального права та інших кримінально-правових дисциплін, є поважною причиною для його звільнення на підставі п. «г» п.п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вимоги якого розповсюджуються на нього. Так, положення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не розповсюджуються на позивача, однак він відноситься до категорії науково-педагогічних працівників закладів вищої освіти, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. За такого, посилання [PERSON] в рапорті від 21 серпня 2022 року на положення абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» були обумовлені лише тим, що він просив звільнити його на підставі поважної причини, а саме, для продовження здійснення викладацької діяльності в Миколаївському навчально-науковому інституті права НУ «ОЮА». Отже, лист командира військової частини [NUMBER] від 01.09.2022 року за вих. №2/2179, яким фактично позивачу було відмовлено у звільненні є неправомірним з огляду на те, що підставою для відмови послугувало не розповсюдження на нього вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», однак не було враховано положень п. «г» п.п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на підставі яких віднесення [PERSON] до категорії визначеної абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» можна вважати поважною причиною для звільнення. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Так, у справі Bellet v. France ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved