Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

30 червня 2021 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] , підписана її представником адвокатом Черненко О. А., в якій представник просить визначити [PERSON] ( [PERSON] англійською мовою), [INFO] , громадянці Канади, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, що відкрилась після смерті [PERSON] . [INFO] , померлого [INFO] , терміном три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. Позов обґрунтовано\~тим,що за життя [PERSON] , на випадок своєї смерті здійснив розпорядження, залишивши заповіт, посвідчений 26 квітня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Анікєєвою Д. А., за яким усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все, що йому належатиме на день смерті, а також все, що згідно закону може бути успадкованим, в повному обсязі, і на що він за законом матиме право заповів в рівних частках кожній: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] ; [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] . Позивач у справі - [PERSON] , є громадянкою Канади, де постійно і проживає. Представник позивача, у своєму позові до суду зазначила, що 29.03.2021 позивачка [PERSON] у Канаді склала заяву про прийняття спадщини, підпис [PERSON] на якій було посвідчено нотаріусом в місті Вікторія, провінції Британська Колумбія, Канада. 19.04.2021 позивачка [PERSON] видала довіреність на [PERSON] щодо представництва інтересів позивачки при оформленні спадщини, підпис [PERSON] на якій було посвідчено нотаріусом в місті Вікторія, провінції Британська Колумбія, Канада. 19.04.2021 вищевказані заява та довіреність засобами міжнародного поштового зв`язку (номер поштового відправлення 305276119137) були направлені до України для подання до державної нотаріальної контори, саме через зазначеного представника. Однак, через затримку в пересиланні поштової кореспонденції у міжнародному сполученні, через введені карантинні обмеження, спричинені всесвітньою пандемією коронавірусної інфекції 2019-nCoV, поштова кореспонденція адресату була вручена після спливу строку на прийняття спадщини - 12.05.2021 о 18 год. 01 хв.. 19.05.2021 представник позивачки. [PERSON] , за довіреністю - [PERSON] звернулась до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з клопотанням не видавати іншим спадкоємцям свідоцтва про спадщину, у зв`язку з тим, що позивачка має намір звернутися до суду з позовною заявою про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Листом від 26.05.2021 вих. № 130/02-14 нотаріальна контора повідомила про необхідність в найкоротший термін звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2021 справу передано для розгляду судді Садовському К.С. Також, 30 червня 2021 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла заява адвоката Черненко О.А., в якій представник позивача просить вжити заходів забезпечення позову [PERSON] шляхом накладення заборони державним нотаріусам П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремленому підрозділу) вчиняти дії щодо видачі свідотства про право на спадщину за заповітом, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , [PERSON] . Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 30.06.2021 заяву передано для розгляду судді Садовському К.С. Відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. На виконання вказаних вимог, судом було сформовано запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи відповідача у справі та 02.07.2022 отримано відповідну довідку. Відповідно до вимог ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 02 липня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] ( [PERSON] ) до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Справу розглянути в порядку загального провадження. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 02 липня 2021 року заяву адвоката Черненко О.А. про забезпечення позову задоволено. Вжито заходи забезпечення позову [PERSON] ( [PERSON] ) шляхом накладення заборони державним нотаріусам П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремленому підрозділу) вчиняти дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що відкрилася після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] . Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. При відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено, що у зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам\~ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Третій особі роз`яснено право подачі письмових пояснень щодо позову та щодо відзиву. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] отримала ухвалу про відкриття провадження у справі разом із примірником позовної заяви та доданих до неї доказів 13.08.2021 (т.1 а.с.44). 30.08.2021 до канцелярії суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] (т.1 а.с.51-52). 31.08.2022 засобами поштового зв`язку до канцелярії суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву (т.1 а.с.55-68). 07.10.2021 до канцелярії суду відповідачем подано додаткові пояснення до відзиву (т.1 а.с.100-118). 17.11.2021до канцелярії суду представником позивача подано заперечення (т.1 а.с.151-166). 24.11.2021 представником позивача подано додаткові пояснення (т.1 а.с.171-176). Ухвалою суду від 24.11.2021 задоволено клопотання представника позивача та зобов`язано відокремлений підрозділ П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори надати на адресу суду відомості про те, чи звертався хто-небудь із заявами про прийняття спадщини або відмовою від прийняття спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , який був зареєстрований та мешкав за адресою: [ADDRESS] , та чи видавалось свідоцтво про право на спадщину, а також надати суду належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.193). 06.12.2021 до суду надійшли витребувані докази (т.1 а.с.196-254). 14.12.2021 відповідачем [PERSON] подано до канцелярії суду заперечення на додаткові пояснення (т.2 а.с.1-19). Ухвалою суду від 21.01.2022 закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ст.209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Судове засідання по справі було призначено на 25.02.2022. На світанку 24 лютого 2022 року Російська Федерація розпочала широкомасштабне вторгнення в Україну по всій довжині спільного кордону, від міста Луганська до міста Чернігова, а також із території Республіки Білорусі та окупованого Криму. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2102-IX від 24.02.2022), в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено. У зв`язку з цим, судовий розгляд справи не проводився до 15.08.2022. У судовому засіданні 06.10.2022 представник позивача, приймаючи участь у розгляді справи у режимі відео конференції, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві та письмових поясненнях. У судовому засіданні 06.10.2022 відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на підстави, викладені у відзиві та письмових поясненнях. Третя особа, приймаючи участь у розгляді справи у режимі відео конференції, вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними, оскільки посилання позивача на свою неспроможність повідомити про намір прийняти спадщину у визначений чинним законодавством України термін, не можуть бути визнані пов`язаними з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами. Частиною 3\~статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції\~про\~захист прав\~людини\~і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, виходячи з наступного. Як визначено у ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимогами статі\~16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У частині другій\~статті 16 ЦК України\~визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Судом встановлено, що відповідно до заповіту [PERSON] , посвідченого 26 квітня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Анікєєвою Д. А., на випадок своєї смерті усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все, що належатиме заповідачу на день смерті, а також все, що згідно закону може бути успадкованим, в повному обсязі, і на що він за законом матиме право заповів в рівних частках кожній: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] ; [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] . У ході\~розгляду справи\~судом встановлено,що\~відповідач -\~спадкоємиць [PERSON] \~прийняла спадщину\~після смерті\~заповідача в межах строків, передбачених ч. 1 ст. 1270 ЦК України, як спадкоємець за заповітом, який бажає прийняти спадщину, в встановлений законодавством строк. Відповідно до матеріалів нотаріальної справи 633П/2020 П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (колишньої Одинадцятої Харківською ДНК), нотаріусом Стрельниковим А.С., була відкрита спадкова справа № 66923428 від 11.12.2020 року стосовно спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , згідно свідоцтва про смерть за № [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального Міністерства юстиції (м. Харків) 12.11.2020 року; та було внесено до Єдиного Спадкового реєстру реєстраційний запис, параметрами якого є реєстрація спадкової справи. Третя сторона у справі спадкоємець [PERSON] \~( [PERSON] ), громадянка США «від прийняття спадщини за заповітом, після померлого [PERSON] , відмовилася на користь іншого спадкоємця за заповітом (відповідно до положень статті 1274 Цивільного кодексу України) його рідної доньки, громадянки України, [PERSON] …», належним чином\~склавши 16\~квітня 2021\~року у\~місті Бостон\~(США)\~відповідного змісту\~заяву;\~засвідчивши її\~у приватного\~нотаріуса Бориса\~Мильмана та\~нотаріально засвідчивши\~її,\~згідно Гаазької\~Конвенції від\~5\~жовтня 1961\~року,\~20\~квітня 2021\~року [PERSON] \~(секретарем\~штату Массачусетс)\~ Апостилем\~(№\~2278036).\~В подальшому,\~переклавши уповноваженою\~особою текст\~цих юридично\~значимих документів,\~з англійської\~мови на\~українську;\~засвідчивши 29\~квітня 2021\~року приватним\~нотаріусом Харківського\~міського нотаріального\~округу Харківської\~області справжність\~підпису на\~них перекладача\~(зареєстровано\~у реєстрі\~за №\~1237),долучила до матеріалів спадкової справи № 66923428\~від 11.12.2020\~рокуП`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремленому підрозділу), за місцем відкриття спадкової справи № 66923428 від 11.12. 2020 року. Також судом встановлено, що П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора (колишня Одинадцята Харківська ДНК) у прийнятті заяви [PERSON] , про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] , через її представника [PERSON] , з пропуском відведеного чинним законодавством строку відмовила. Судом встановлено, що 25.05.2021 року представник позивачки [PERSON] , а саме - [PERSON] , звернулась до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори з проханням «не видавати свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] » іншим спадкоємцям, у зв`язку з тим, що [PERSON] має намір звернутися до суду з позовною заявою про надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини». Листом від 26.05.2021 вих. № 130/02-14 П`ята Харківська міська державна нотаріальна контора повідомила про «відмову надати будь-яку інформацію стосовно матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті зазначеного заповідача, представнику позивача [PERSON] виходячи з того, що: по-перше її підпис на заяві не було засвідчено нотаріально, і як наслідок не можливо встановити її особу, як заявника; по-друге - [PERSON] не була надана нотаріально посвідчена довереність/або її нотаріально засвідчена копія, без якої неможливо встановити її повноваження, як представника спадкоємця [PERSON] ». Згідно зі ст. 1216 ЦК України «спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України «спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи». «Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини» (ст. 1223 ч. ч. 1, 3). «Спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був» (ч.1 ст. 70 Закону України « Про міжнародне приватне право»). «Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України» (ч.1 ст. 71 Закону України « Про міжнародне приватне право»). «При спадкуванні нерухомого майна компетентними є установи тієї держави, на території якої знаходиться майно. Якщо спадкоємці іноземці відсутні за місцезнаходженням спадщини, вони подають заяву про прийняття спадщини до посольства чи консульства України за кордоном. У випадку, коли місцем відкриття спадщини є територія України і до складу спадщини включаються права на нерухомість, спадкова справа відкривається компетентним органом (нотаріусом) України із застосуванням її законодавства. Нотаріус України здійснює оформлення спадкових прав і видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, згідно положень чинного законодавства України», про що прямо зазначено у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року в справі № 483/637/16-ц (провадження № 61-22721св18). Чинним Цивільним кодексом України передбачено, що «строком прийняття спадщини є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення» (ч.1 ст. 251 ЦК України). «Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку» (ч. 3 ст. 254 ЦК України). Для реалізації свого права на спадкування спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, повинен у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець у визначений йому термін не приймає спадщину належним чином, то він втрачає право на її прийняття. Шестимісячний строк відносять до числа преклюзивних, сплив яких, на відміну від спливу строків позовної давності, тягне припинення самого права взагалі, а не тільки права на його захист. Чинним Цивільним законодавством України передбачено лише два належних способи подачі заяви про прийняття спадщини, а саме: особисто або поштовим відправленням безпосередньо до нотаріальної контори. «Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини у письмовій формі» (ч. 1-2 ст. 1269 ЦК України; п.3.3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Крім цього, «своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку» (п. 3.23 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). «Якщо спадкоємець постійно проживає/перебуває за кордоном, то письмова заява про прийняття спадщини подається ним особисто консулу.\~Справжність підпису\~на таких\~заявах має\~бути нотаріально\~засвідченою. Якщо\~заява,\~на якій\~справжність підпису\~спадкоємця не\~засвідчена,\~надійшла поштою,\~вона приймається\~консулом,\~заводиться спадкова\~справа,\~а спадкоємцю\~пропонується надіслати\~заяву,\~оформлену належним\~чином,\~або прибути\~особисто до\~консула. Засвідчення справжності підпису не потрібне, якщо спадкоємець особисто з`явився до консула і подав заяву» (пп. 3.11.3, пп. 3.11.6 п. 3.11 Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 № 142/5/310). В ході розгляду справи судом встановлено, що позивачка, після смерті заповідача, у відведений чинним законодавством строк, лише склала заяву про прийняття спадщини та посвідчила на ній свій підпис нотаріусом Канади. Але, особисто до нотаріусу за місцем відкриття спадкової справи (до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори), або до уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу, з цією заявою, як встановлено законодавством, не звернулась. Проаналізувавши матеріалами цивільної справи, судом встановлено, що позивачка визнає той факт, що вона пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини. Тобто, позивач [PERSON] пропустила відведений законодавством преклюзивний шестимісячний строк для прийняття спадщини і з цим погоджується. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав в установленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Іноземні офіційні документи користуються доказовою силою офіційних документів на території України за умови їх засвідчення штампом апостиль, якщо вони складені на території держав-учасниць Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05 жовтня 1961 року (Гаазька Конвенція). «Оскільки, Канада не приєдналася до Гаазької Конвенції, яка скасовує вимогу консульської легалізації, усі оформленні на території Канади документи мають бути легалізовані в консульській установі України на території Канади для подальшого використання їх на території України» значиться у відповіді МЗС України на адвокатський запит від 07.10.2021 року № 24 представнику відповідача адвокату Чернявській О.О. Судом встановлено, що засвідчена нотаріусом Канади заява [PERSON] про прийняття спадщини для використання в Україні має бути легалізована відповідно до вимог Інструкції «Про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном», затвердженої наказом МЗС № 113 від 04.06.2002 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2002 року за № 535/6823. Згідно п. 1.2 Інструкції «Про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном», затвердженої наказом МЗС № 113 від 04.06.2002 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2002 року за № 535/6823 консульська легалізація офіційних документів це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ. Статтею 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02 квітня 1994 року № 127/94 передбачено, що процедура консульської легалізації полягає в установленні та засвідченні справжності підпису, повноважень посадової особи, яка підписала документ чи акт або засвідчила попередній підпис на них, справжності відбитка штампа, печатки, зразки яких отримано консулом офіційним шляхом від компетентних органів держави перебування. Процедура консульської легалізації передбачає подвійне засвідчення документа, який легалізується. Вперше у Міністерстві закордонний справ Канади, вдруге у консульському відділі Посольства України в Канаді» (розділ «Засвідчення документів» на офіційному сайті Посольства України в Канаді). Проаналізувавши відповіді Міністерства закордонних справ України на адвокатський запит № 1 від 12.01.2022 року адвоката відповідача Чернявської О.О., суд вважає, що заява громадянки [PERSON] пройшла певні етапи засвідчення в уповноважених органах Канади, однак процедура легалізації документа не завершена. Щоб мати юридичну силу на території України складена заява позивача [PERSON] про прийняття спадщини від 29.03.2021 року, обов`язково мала бути засвідчена печаткою консульського відділу Генерального консульства України в Канаді (органу публічної влади держави походження документа) або Департаменту консульської служби МЗС України. Проаналізувавши зазначене суд прийшов до висновку, що позивачем [PERSON] , на території Канади 29.03.2021 року, була лише складена та засвідчена нотаріусом штату заява про прийняття спадщини. Виходячи з того, що обов`язкова легалізація цієї заяви відсутня заява громадянки [PERSON] про прийняття спадщини юридичної сили на території України не має, виходячи з цього у зазначеного документу відсутні юридичні наслідки. Крім цього, в судовому засіданні судом встановлено, що представник позивача, а саме [PERSON] не є правомочним представником, виходячи з наступного: у повноваженнях, перелічених у тексті її довіреності, відсутнє право представляти інтереси довірителя у дипломатичних установах та консульських службах; довіреність представника позивача Денісенко Т.В., для представлення інтересів [PERSON] в Україні, також не пройшла процедуру легалізації, передбачену Інструкцією «Про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном». Також, судом встановлено, що надана [PERSON] довіреність [PERSON] , для оформлення її спадкових прав після смерті спадкодавця [PERSON] має суттєві розбіжності та помилки, виходячи з того, що містить данні про іншу особу, а саме рік смерті вказаний не вірно, а строк дії довіреності [PERSON] закінчився дванадцять років тому, зокрема 13 березня 2009 року, як вбачається з тексту довіреності. Ці ознаки роблять її такою, що не може бути використана для оформлення спадкових прав похивача. З огляду на викладене суд прийшов до висновку, що заява [PERSON] від 29.03.2021 року через її представника [PERSON] , за будь-яких обставин, не могла була бути прийнята, а тим більше врахована П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою (відокремленим підрозділом) з огляду на те, що вона, порушуючи законодавство, не була надіслана безпосередньо до нотаріальної контори. Законодавство України не передбачає приймання спадщини через не спадкоємців. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що для того щоб мати юридичну силу на території України оригінал, належним чином оформленої, підписаної, перекладеної та легалізованої «заяви» про прийняття спадщини, засобами міжнародного поштового зв`язку, позивачка [PERSON] мала надіслати безпосередньо, або через Генеральне консульство України в Канаді до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори (відокремлений підрозділ), де була відкрита спадкова справа. Судом встановлено той факт, що позивачка була належним чином проінформована про наявність заповіту на свою користь та про факт, час і місце смерті заповідача [PERSON] .. Отже, позивачка чітко усвідомлювала необхідність вчинення низки юридично значимих дій відповідного змісту, спрямованих на виконання низки процедурних вимог, для цілей своєчасної та належної реалізації своїх спадкових прав, а також мала на це достатньо часу. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України суд може за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними. Спадкоємець повинен довести суду факт наявності у нього об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини. Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» - «Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій». У Постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 362/5972/18 Верховний Суд констатував, що «обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який його пропустив. Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення йому додаткового строку відсутні. Сам собою факт того, що пропущений строк є незначним, без доведення поважності причини його пропуску, не є достатньою підставою для визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки така причина не пов`язана з наявністю об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк». Звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, представник позивача обґрунтувала вимоги [PERSON] впливом досить широкого кола факторів різної етимології великою відстанню між місцем постійного проживання спадкоємця та місцем знаходження спадкового майна; пандемії «COVID19», складних життєвих обставин. Втім, на підтвердження заявлених підстав не надано будь-яких належних, достовірних і достатніх доказів, які б переконливо свідчили про наявність у позивача [PERSON] об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для вчинення необхідних дій щодо прийняття спадщини суду надано не було. «Велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна» є суто оціночною категорією, яку повинен зважено оцінити суд, оскільки питання поважності причин пропуску строків для прийняття спадщини вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи» зазначено у Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2021 року в справі № 461/4869/18 (провадження № 61-1203св20). Верховний Суд, у справі № 420/23/18 (провадження № 61-1883св19) від 02 квітня 2020 року дійшов висновку про те, що «велика відстань між місцем проживання спадкодавця та спадкоємця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність причин пропуску шестимісячного строку». Доводи касаційної скарги по цій справі про те, що умови та характер роботи позивача за межами країни не дозволяли йому вчасно подати заяву про прийняття спадщини були визнані Верховним Судом безпідставними. Більш того, у розумінні Верховного Суду «проживання/постійне перебування за кордоном не вважається об`єктивною, непереборною перешкодою для своєчасного звернення із заявою про прийняття спадщини», про що прямо було ним зазначено у справі № 569/12599/18 (провадження № 61-7798св19) від 15 лютого 2021 року. Аналогічний висновок Верховним Судом було зроблено у справі № 589/1863/13-ц (провадження № 61-15016св20) від 12 квітня 2021 року, де Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду наголосив, що «факт проживання позивача за кордоном сам собою не свідчить про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини, оскільки його перебування поза межами України не позбавляє його права і можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою, як це передбачено пунктом 3.23 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Крім того, Верховним судом було акцентовано особливу увагу на положеннях ч. 6 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року, яким обов`язок вчинення нотаріальних дій за кордоном покладено на консульські установи України, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на дипломатичні представництва України. До того ж, на консульські установи України, серед іншого, покладений обов`язок видавати свідоцтва про право на спадщину, що прямо передбачено п. 3 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про нотаріат»». Аналогічних висновків Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов у справі № 161/9998/17 (провадження № 61-16510св18) від 17 квітня 2019 року. Суд, проаналізувавши посилання позивача у позовній заяві на Постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2020 р. у справі № 314/2550/17 (провадження № 61-41480св18) встановив, що сформовані у даній справі правові позиції не є релевантними фактичним обставинам справи № 953/12378/21, виходячи з наступного: Верховний суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду підтримав суд апеляційної інстанції у частині наявності підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнавши «народження дитини незадовго до смерті спадкодавця, її подальше стаціонарне лікування протягом всього шестимісячного строку прийняття спадщини, поважними причинами та такими, що створюють істотні труднощі для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини». Відповідно, зазначене посилання представника позивача на зазначену Постанову судом не враховуються. У контексті надання додаткового строку для прийняття спадщини та оцінки фактичних обставин справи на предмет поважності причин пропуску шестимісячного строку показовим є рішення від 11 лютого 2019 року в справі № 460/2967/15-ц (провадження № 61-29447св18), де Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатував, що: «спадкоємці, які постійно проживають / перебувають за кордоном - мають гарантовану законом можливість звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до консула консульської установи України, оскільки п. 3.11 пп. 3.11.3 Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 № 142/5/310, прямо передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини». Аналогічні висновки зроблені у справі № 640/8507/17 (61-28865св18) від 04 березня 2020 року. На думку Верховного Суду, у даній категорії справ, «позивачі не позбавлені можливості звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до консула консульської установи України за кордоном або направити нотаріусу заяву про прийняття спадщини поштою. Отож, проживання позивача за межами України не може вважатись поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатовано помилковість висновків суду першої інстанції, який в обґрунтуванні ухваленого рішення послався на те, що проживання позивача за межами України є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Тому, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного постановила виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції твердження про те, що факт проживання за межами України є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач [PERSON] мала, гарантовану законом, можливість звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до консула консульської установи України, в установлений законом термін. Посилання представника позивача на правову позицію висловлену Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 березня 2020 року в справі № 517/82/19 (провадження № 61-1340св20), де йдеться про «роль принципу свободи заповіту», як фундаментальної засади спадкового права, у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини в судовій справі № 953/12378/21 суд вбачає не коректним. У цій Постанові колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду використала принцип свободи заповіту для цілей обґрунтування того, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини». По-перше, позивач [PERSON] була обізнана про наявність заповіту на свою користь; по-друге, принцип свободи заповіту передбачає право заповідача зазначити у заповіті ті обставини, наявність або відсутність яких є умовою виникнення в осіб, вказаних у заповіті, права на спадкування заповіт з умовою (ст. 1242 ЦК України). Заповіт [PERSON] не містить жодних умов. Крім того, у провадженні відкритому за позовом [PERSON] до [PERSON] не ставиться питання про те, що заповіт складено проти справжньої волі заповідача. На підставі наведеного суд не приймає до уваги посилання представника позивача на зазначену судову справу. Наведене у позовній заяві [PERSON] посилання на Постанову Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 756/9379/15-ц (провадження № 61-7251св19), де суд Касаційної інстанції у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду «врахував, що пропущений позивачем строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним», суд вважає не коректним, виходячи з наступного: - слово «врахував» має ключове значення, позаяк темпоральна звуженість періоду пропуску шестимісячного строку не є поважною, самостійною і достатньою підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 190/106/18 (провадження № 61-41455св18) від 15 квітня 2020 року зазначив, що суд може взяти до уваги граничну темпоральну межу загальної тривалості пропуску строку встановленого для прийняття спадщини, але за умови врахування інших факторів, наявність або відсутність яких безпосередньо впливає на ефективність реалізації принципу пропорційності у цивільному судочинстві, а саме: дотримання розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливостей предмета спору; ціни позову; складності справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, наявність заповіту, недобросовісну поведінку сторін та інших учасників судового розгляду тощо. Проаналізувавши, зазначену представником позивача у позовній заяві судову справу, суд не бере до уваги, виходячи з того, що вона не є тотожною справі, переданої на розгляд суду. У цьому контексті належне обґрунтування міститься у справі № 315/714/19 (провадження № 61-2162св20) від 23 листопада 2020 року, де Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду підтримав рішення суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки «єдиний спадкоємець, будучи тяжко хворим, самостійно ніс витрати на утримання спадкового майна, а пропуск шестимісячного строку був незначним». З матеріалів справи № 756/9379/15-ц (провадження № 61-7251св19) від 07 квітня 2020 року вбачається, що під час ухвалення рішення колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з аналогічних міркувань та керувалась подібними мотивами. Фактор негативної темпоральної динаміки не повинен сприйматись, оцінюватись та визначатись як самодостатня і поважна підстава пропуску шестимісячного строку, оскільки цей строк є преклюзивним. Для позивача [PERSON] шестимісячний строк є преклюзивним строком нездійснення належного їй права на спадщину, наслідком чого є припинення останнього. Аналогічною є позиція Верховного Суду по справі № 362/5972/18 (провадження № 61-19494св19) від 16 грудня 2020 року. На думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, «сам собою факт того, що пропущений строк для прийняття спадщини є незначним, без доведення поважності причини його пропуску, не може бути підставою для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки така причина не пов`язана з наявністю об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк. Тобто, коротка тривалість періоду пропуску преклюзивного строку не має самостійного юридичного значення, може враховуватися лише як другорядний фактор субсидіарної дії у контексті забезпечення ефективної реалізації принципу пропорційності в цивільному судочинстві. У справі № 522/17407/17 (провадження № 61-20514св19) від 18 березня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду визнав і врахував як поважну причину пропуску строку для прийняття спадщини «наявність складних життєвих обставин у житті спадкоємця на час смерті заповідача, зокрема пов`язаних з доглядом за тяжко хворою матір`ю, необхідністю повторного отримання свідоцтва про смерть батька, відсутністю реєстрації за батьком будь-якого майна на час звернення позивача до нотаріуса, розшуком фактичних володільців квартири, належної його померлому батьку, оскільки деякі правочини щодо неї вчинялися від імені заповідача вже після його смерті». Доказів підтвердження складності життєвих обставин у житті позивачки [PERSON] після смерті заповідача [PERSON] , які б саме переконливо свідчили про перешкоду позивачу своєчасно і належним чином реалізувати своє право на спадщину, надано суду не було. Посилання позивача на епідеміологічна ситуацію, пов`язану із пандемією «COVID-19» не повинне сприйматися, оцінюватися та визнаватися як самостійна, достатня і поважна підстава пропуску шестимісячного строку позивачем. Посилання представником позивача на рішення Харківського апеляційного суду судом не приймається до уваги, оскільки: у справі № 644/4393/20 (провадження № 22-ц/818/1474/21) від 10 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ визначила додатковий строк для прийняття спадщини позивачу, «оскільки той вже більше п`яти років, а саме з 02 червня 2015 року, перебуває на диспансерному обліку в КЗОЗ «Обласному центрі профілактики і боротьби зі СНІДом» з діагнозом «В.20.ІІ клінічна стадія». У зв`язку з істотним погіршенням стану здоров`я, обумовленого хронічним, невиліковним інфекційним захворюванням, яке вимагає постійного контролю для цілей попередження заражень вірусними і бактеріальними патогенами, позивач вимушений був протягом тривалого часу залишатися в умовах жорсткої обсервації». «Саме тривале та вимушене перебування на самоізоляції, спричинене передостанньою стадією розвитку ВІЛСНІД в організмі позивача, стало поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а не пандемія «COVID19» як така». Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй Постанові від 08 липня 2021 року в справі № 644/4393/20 (провадження № 61-5188св21) підтримав мотиви суду апеляційної інстанції. У справі № 953/8112/20 (провадження № 22-ц/818/2387/21) від 18 травня 2021 року Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах визначив позивачу додатковий строк для прийняття спадщини, «оскільки останні декілька місяців шестимісячного строку припали на період загальнонаціонального карантину (локдауну), запровадженого Кабінетом Міністрів України впродовж періоду з 12 березня 2020 року до 08 травня 2020 року. Через це нотаріальні контори не працювали у штатному режимі, що унеможливило подання позивачем заяви про прийняття спадщини у встановлені законом строки». Посилання представника позивача [PERSON] на вищенаведені судові рішення Харківського апеляційного суду суд не приймає до уваги з декількох причин, а саме: 1) у матеріалах справи № 953/12378/21 відсутні будь-які докази перебування позивача у лікувальному закладі; 2) фактичні обставини наведеної представником справи відбувалися на рік раніше, тому дійсно припали на період локдауну; 3) на момент та після смерті заповідача [PERSON] (з 10 листопада 2020 року по 10 травня 2021 року) вже був запроваджений і діяв адаптивний карантин, тому всі нотаріальні контори (державні/приватні), консульські установи функціонували у штатному режимі, здійснювали прийом громадян, вчиняли нотаріальні дії, надсилали та приймали поштову кореспонденцію. До того ж, особисто представником позивача у додатках до позовної заяви, було надано лист про прийняття нею спадщини від 29 березня 2021 року, справжність підпису на якому засвідчено нотаріусом провінції Британська Колумбія Віенною Каппелл. В подальшому, статус і повноваження нотаріуса Віенни Каппелл були підтверджені: Марні Дж. Моріном секретарем Товариства нотаріусів провінції Британська Колумбія (листом від 07 квітня 2021 року), та Лізою Ланге заступником секретаря Адміністративної Ради Міністерства юстиції Канади (декретом від 12 квітня 2021 року). З наданих до суду матеріалів вбачається, що нотаріальні контори у місті Вікторія провінції [PERSON] працювали і приймали громадян у штатному режимі, саме протягом строку для прийняття спадщини позивачем. Також, в ході розгляду справи, судом встановлено, що без будь-яких обмежень і перебоїв здійснювали свої функції Генеральні консульства України в Торонто та Едмонтоні, для цілей встановлення безпосередньої взаємодії між заявником і консульською установою України в Канаді, Міністерством закордонних справ України було створено безкоштовну систему онлайн запису на прийом. Наведена інформація була у відкритому доступі на офіційних вебсторінках Генеральних консульств України в Торонто (https://toronto.mfa.gov.ua/) та [PERSON] . У позовній заяві позивач посилається на затримку поштового відправлення у зв`язку з транспортними обмеженнями, пов`язаними всесвітньою пандемією COVID-19, в наслідок чого її заява на прийняття спадщини її представнику надійшла з затримкою, що спричинило пропуск шестимісячного строку на прийняття нею спадщини. Представник позивача зазначив, що «19 квітня 2021 року довіреність та заява про прийняття нею спадщини, засобами міжнародного поштового зв`язку (номер поштового відправлення: № 305276119137) були відправленні до України для подання до державної нотаріальної контори». Втім, суд дослідивши усі надані суду докази та документи, прийшов до наступного висновку: Зі змісту Витягу детального відстеження поштового відправлення від 29 червня 2021 року (Detailed Tracking) з клієнтського сервісу логістичної компанії FedEx, вбачається, що 04 травня 2021 року в місті МіссіСАYга, провінції Онтаріо, міжнародне поштове відправлення № 305276119137 позивача було лише прийняте компанією FedEx для цілей його подальшого пересилання з території Канади до пункту призначення в Україні. [PERSON] , провінції [PERSON] , є відправною точкою руху поштового відправлення № 305276119137 до пункту його відвантаження і передачі логістичній компанії FedEx. З огляду на те, що у момент оплати вартості послуг поштового зв`язку, національний оператор Canada Post / Postes Canada чітко зазначив у фіскальному (касовому) чекові № СС/СС105272 від 19 квітня 2021 року граничні дату та час закінчення транспортування поштового відправлення № 305276119137 територією Канади до місця його передачі компанії FedEx у місті МіссіСАYга, провінції Онтаріо 05 травня 2021 року та кінцеву дату доставки на Україну - 18 травня 2021року - посилання позивача у своєму позові про затримку в пересиланні міжнародної поштової кореспонденції не підтверджуються фактами та документами. Виходячи з цього, твердження адвоката про те, що «Позивач правомірно очікувала, що її особиста заява про прийняття спадщини та довіреність на представлення інтересів по оформленню спадкових прав на адресу представника будуть доставлені до закінчення строку на прийняття спадщини» видається суду не обґрунтованим. Дата доставки поштового відправлення позивача, прибувшого до України на добу раніше від попередньо оголошеної, означає, що національний оператор поштового зв`язку Canada Post / Postes Canada завчасно, належним чином та у повному обсязі виконав усі взяті на себе зобов`язання, без будь-яких затримок. Судом встановлено що, позивач не довела суду факт того що відповідач [PERSON] своїми діями якимось чином порушила чи намагалася права позивача [PERSON] . Таке твердження позивача вимагає належного обґрунтування шляхом наведення суду вичерпного переліку дій протиправного характеру та рестрикцій автономії волі, які [PERSON] вчинила або мала намір вичинити на шкоду правам і законним інтересам [PERSON] . Крім того, чинним цивільним процесуальним законодавством передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК). Визначаючи суми відшкодування суд має керуватися критеріями розумності, реальності розміру адвокатських витрат, їх дійсності та необхідності, зважаючи на конкретні обставини справи і стан матеріального добробуту кожної зі сторін, про що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду прямо зазначив у справі № 73/56/16-ц (провадження № 61-30596св18) від 11 вересня 2019 року. Саме ці критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі за текстом ЄСПЛ), присуджуючи відшкодування судових витрат на підставі\~ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Приміром, у рішеннях ЄСПЛ: - від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України», заява № 72277/01 (§ 80); - від 10 грудня 2009 року в справі «Гімадуліна та інші проти України», заяви № 30675/06, 30785/06, 32818/06, 34468/06 та 49001/06 (§ 3436); - від 23 січня 2014 року в справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04 (§ 266270); - від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України», заява № 71660/11 (§ 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Вирішуючи питання про стягнення понесених заявником витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 73/56/16-ц (провадження № 61-30596св18) від 11 вересня 2019 року дійшов висновку про те, що наявність договору про надання правової допомоги, квитанцій до прибуткового касового ордера, а також інших товарних чеків, навіть за харчування та проїзд адвоката до суду, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу, адже розмір останніх має бути доведеним, документально обґрунтованим та відповідати критерію «розумної необхідності» таких витрат. За результатами розгляду правового обґрунтування позовних вимог позивача [PERSON] , а саме наведеної правової позицій Верховного Суду і практики ЄСПЛ, на які посилається представник позивача суд дійшов висновку щодо недостатності обґрунтування правової позиції позивача. Більшість з наведених позивачем Постанов Верховного Суду не є релевантними фактичним обставинам справи № 953/12378/21, через це не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що виникли після відкриття спадщини за заповітом [PERSON] .. Таким чином, суд дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановив, що позивач [PERSON] пропустила строк для прийняття спадщини з причин, які не є поважними, об`єктивними та пов`язані з істотними труднощами. На підтвердження про наявність у позивача об`єктивних, непереборних та істотних труднощів для вчинення необхідних дій, щодо прийняття спадщини суду не надано належних, достовірних і достатніх доказів. Чинним законодавством України передбачений вичерпний перелік обставин, які можуть бути визнані судом як такі, що є підставою для задоволення позову про подовження строку на прийняття спадщини. Під час розгляду позовних вимог позивачем\~суду не було надано доказів на підтвердження таких обставин.\~ «Якщо об`єктивних перешкод для подання заяви про прийняття спадщини не існувало, а спадкоємець не скористався своїм правом, то правові підстави для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини відсутні» - на що у Постанові від 11 серпня 2021 року в справі №\~720/1079/19 (провадження № 61-14663св20) вказав Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. ст.12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.\~76\~, ч. 1,\~2\~ст.\~77, ч. 1 ст.\~95 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed