Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 28 серпня 2008 року № LVН9АЕ00001143, в розмірі 5147,48 доларів США. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 серпня 2008 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір LVН9АЕ00001143, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит в розмірі 21157,74 доларів США терміном до 27 серпня 2013 року, а відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за даним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки. Однак в порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитним договором у встановленому договором порядку та строки. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 31 жовтня 2016 року утворилась заборгованість в сумі 52426,99 доларів США, з яких 5147,48 доларів США заборгованість за кредитом, 1,25 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом, 47278,26 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором. Законодавством не передбачено вимагати від боржника повергнення лише певної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитним договором. Відтак, до стягнення підлягає сума 5147,48 доларів США, що за курсом Національного банку України (25,49 грн за 1 долар США) станом на 31 жовтня 2016 року становило 131209,27 грн. Крім того, відповідачі у правовідносинах діють як солідарні боржники, предметом спору є однорідні права та обов`язки, що випливають кредитного договору та договору поруки, а відтак заборгованість за кредитним договором підлягає солідарному стягненню з [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2016 року головуючим суддею визначено Швед Н.П. Ухвалою від 29 грудня 2016 року відкрито провадження та призначено судове засідання. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 28 лютого 2019 року головуючим суддею визначено Карпин І.М. Ухвалою від 28 лютого 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 жовтня 2021 року головуючим суддею визначено Поворозника Д.Б. Справу було призначеного до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи неодноразово відкладався в зв`язку з неявкою відповідачів, які повідомлялись про жату, час та місце судових засідань шляхом надіслання їх судових повісток поштовими відправленнями. Однак такі відправлення повертались до суду без вручення адресатам із зазначенням причин відсутність адресата за вказаною адресою або за закінченням терміну зберігання. При цьому, під час розгляду справи іншим складом суду відповідачі [PERSON] і [PERSON] отримували судові повістки, направлені їм на адреси, вказані в позовній заяві ( [ADDRESS] відповідно), однак про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи, як того вимагає ч. 1 ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачі суд не повідомили. В зв`язку з цим, зважаючи, що місцезнаходження (проживання, перебування) відповідачів невідоме, відповідно до ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України суд викликав [PERSON] і [PERSON] в судове засідання, призначене на 27 вересня 2022 року, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів, до дати цього судового засідання. Також згідно з даною нормою опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. В судове засідання представник позивача АТ КБ «Приватбанк» не прибув, однак до позову долучив заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Також у поданій заяві вказує, що не заперечує проти заочного розгляду справи. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не прибули, про розгляд справи повідомлялися належним чином, а саме шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позов чи будь-яких заяв до суду не подали. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи, на підставі наявних доказів. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2022 року вирішено проводити заочний розгляд справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27 вересня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 03 жовтня 2022 року. Оцінивши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що відповідно до кредитного договору № LVН9АЕ00001143 від 28 серпня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , позивач надав відповідачу кредит в сумі 21157,74 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому цим договором. 28 серпня 2008 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки до кредитного договору № LVН9АЕ00001143 від 08 серпня 2008 року, згідно з яким [PERSON] є поручителем щодо зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором. Наведене підтверджується копіями зазначених договорів, які позивач подав до позовної заяви. Однак [PERSON] належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань, в зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2016 року у нього утворилась заборгованість в сумі 52426,99 доларів США, з яких 5147,48 доларів США заборгованість за кредитом, 1,25 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом, 47278,26 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором. З метою врегулювання спору Банк 06 листопада 2016 року відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу України надіслав відповідачам повідомлення від 03 листопада 2016 року № 30.1.0.0/2-80828DNH0S585 про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором із вимогою її погашення протягом 5 днів з дня отримання цієї вимоги. Факт направлення відповідачам цієї вимог підтверджується наданими позивачем копіями Реєстру згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів та фіскальним чеком відділення поштового зв`язку. Однак вказану вимогу відповідачі залишили без реагування (докази протилежного в матеріалах справи відсутні). Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із\~ст.\~1050\~Цивільного кодексу\~України якщо\~позичальник своєчасно\~не повернув\~суму позики,\~він зобов`язаний\~сплатити грошову\~суму відповідно\~до статті\~625\~цього Кодексу.\~Якщо позичальник\~своєчасно не\~повернув речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~він зобов`язаний\~сплатити неустойку\~відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу,\~яка нараховується\~від дня,\~коли речі\~мали бути\~повернуті,\~до дня\~їх фактичного\~повернення позикодавцеві,\~незалежно від\~сплати процентів,\~належних йому\~відповідно до\~статті 1048\~цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. ст. 12, 13, 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Оцінивши доводи позивача та надані ним письмові докази, суд вважає, що ними підтверджено факти: укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] кредитного договору № LVН9АЕ00001143 від 28 серпня 2008 року, згідно з яким відповідачу було надано кредит в сумі 21157,74 доларів США; укладення 28 серпня 2008 року між [PERSON] та ПТ КБ «ПриватБанк» договір поруки до зазначеного кредитного договору, згідно з яким [PERSON] є поручителем щодо зобов`язань [PERSON] ; наявністю заборгованості у [PERSON] , яка виникла в зв`язку з непогашенням ним кредиту у становила 52426,99 доларів США (5147,48 доларів США заборгованість за кредитом, 1,25 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом, 47278,26 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором), що підтверджується наданими позивачем випискою з рахунку [PERSON] та розрахунком заборгованості; надіслання позивачем 06 листопада 2016 року відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу України відповідачам повідомлення від 03 листопада 2016 року № 30.1.0.0/2-80828DNH0S585 про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором із вимогою її погашення. Зі свого боку, відповідачі не подавали відзиву (відзивів) на позов, а також не надали суду будь-яких аргументованих пояснень і доказів на спростування наведених позивачем обставин і пред`явлених ним позовних вимог, зокрема, щодо відсутності заборгованості чи на заперечення її розміру. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» є підставними та обґрунтованими, а тому з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути солідарно на користь позивача заборгованість в розмірі 5147,48 доларів США. Також суд враховує, що відповідно до норм ст. ст. 192, 524 Цивільного кодексу України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Нормами ст. 533 Цивільного кодексу України встановлено, зокрема, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення невстановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом використання валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить, отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. В кредитному договорі № LVН9АЕ00001143 від 28 серпня 2008 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України (гривні), тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу, визначеного в доларах США за офіційним курсом Національного банку України не вбачається. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, враховуючи, що сторонами у договорі було визначено розмір зобов`язання в іноземній валюті, а саме доларах США, тому заборгованість слід стягнути саме в цій валюті. Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір в розмірі 1968,14 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 18 листопада2016 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з [PERSON] та [PERSON] слід стягнути на користь АТ «ПриватБанк»» судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1968,14 грн, по 984,07 грн з кожного з відповідачів.

Outcome: approved