Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька, третя особа - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в обґрунтуванням якого зазначила, що 03 жовтня 2003 року уклала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . 13 серпня 2013 року між нею та відповідачем укладено нотаріально посвідчений договір про участь у вихованні та утриманні спільної дитини, в якому було зазначено, що місцем проживання [PERSON] після розірвання шлюбу визначено місце проживання матері. 10 лютого 2014 року рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб з відповідачем розірвано. На даний час дитина [PERSON] мешкає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що турбуючись про виховання та утримання доньки, має бажання та можливість регулярного виїзду за кордон в різні країни, де зможе забезпечити відпочинок та оздоровлення дитини, підвищити її рівень світогляду, покращити стан її фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Оскільки для виїзду за межі України дитини [PERSON] , якій ще не виповнилося 16 років, потрібна нотаріально посвідчена згода її батька (відповідача), а отримати згоду у відповідача в позасудовому порядку не має можливості у зв`язку із переїздом відповідача на постійне мешкання до Німеччини, то лише отримання рішення суду про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька може дозволити їй та неповнолітній доньці безперешкодно їздити на оздоровлення та відпочинок в інші країни. Позивачка просила суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , свідоцтво про народження від 29 січня 2015 року, у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Московським РВХМУУМВС України в Харківській області 05.03.1996 р., за кордон в різні країни на строк, що не перевищує одного місяця без згоди та супроводу батька дитини [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, однак його представник - адвокат Камбулатов Ігор Петрович надав заяву, в якій від імені відповідача визнав позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання сторони не з`явилися, позивачка, представник відповідача та представник третьої особи надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені обставини про те, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 29 січня 2015 року (а.с. 13). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 лютого 2014 року, яке набрало законної сили 21 лютого 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до умов Договору про участь у вихованні та утриманні дитини, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 23 серпня 2013 року, та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ландграф І.М., батьки визначили місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу за місцем проживання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) від 22 грудня 2022 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає позивач та визнається відповідачем [PERSON] має бажання та можливість регулярного виїзду за кордон в різні країни, де зможе забезпечити відпочинок та оздоровлення дитини, підвищити її рівень світогляду, покращити стан її фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані Можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно тау соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно п. 3, 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина. який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу положень вказаних нормативно-правових актів, вбачається, що законодавством встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон та встановлено Певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Як зазначалось вище представником відповідача подано заяву про визнання відповідачем позовних вимог. На виконання вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України судом встановлено, що повноваження представника відповідача на визнання позову не обмежені. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Зважаючи на характер та суб`єктний склад спірних правовідносин, наявність у представника відповідача повноважень на визнання позовних вимог, а також відсутність підстав вважати, що визнання представником позову суперечить інтересам відповідача, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Понесені позивачкою судові витрати підтверджуються квитанцією № 2 від 20 грудня 2021 року про сплату судового збору у сумі 908,00 грн. У зв`язку із викладеним, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачці з державного бюджету суму сплаченого судового збору в розмірі 454,00 грн (50% від загального розміру судового збору), а також стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого судового збору в розмірі 454,00 грн (50% від загального розміру судового збору).

Outcome: approved