Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до Макарівської селищної ради Бучанського району Київської області (далі - відповідач), про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову позивач вказала, що [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалася з грошових коштів (пенсії), що не були отримані померлою за життя, права на отримання невиплачених коштів згідно постанови №2-а-9424/11 від 23.12.2011 року та земельних ділянок - площею 0,1900 га, кадастровий номер 322781801:01:003:0132, площею 0.2456 га, кадастровий номер 322781801:03:014:0068 та площею 0,2400 га, кадастровий номер 322781801:01:003:0133. Ще за життя, а саме [INFO] померлою [PERSON] в с. Гавронщина Макарівського району Київської області було складено заповіт, посвідчений секретарем виконкому Гавронщинської сільської ради Мельником Леонідом Андрійовичем, відповідно до якого, все належне їй майно вона заповіла [PERSON] , реєстровий номер 14. Позивач належить до числа спадкоємців за заповітом, спадщину прийняла шляхом подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини. Проте, оформити спадкове майно на своє ім`я не має можливості, оскільки в заповіті допущено помилки при зазначенні присвоєного їй ідентифікаційного номеру, а саме: в заповіті вказано 234516466, а згідно довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру її ідентифікаційного номер - 2314516466. Тому державним нотаріусом Макарівської державної нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи викладене, позивач просила суд: здійснити тлумачення заповіту складеного 30.08.2012 року в с. Гавронщина Макарівського району Київської області померлою [INFO] [PERSON] , [INFO] , посвідченого секретарем виконаному Гавронщинської сільської ради Л.М. Мельник, реєстровий номер 14, відповідно до якого, все своє майно на що вона мала право і що буде належати їй на день смерті заповіла [PERSON] , [INFO] , номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , номер облікової картки платника податків - [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за заповітом на належне померлій [INFO] [PERSON] наступне спадкове майно: грошові кошти (пенсію), що не були отримані померлою за життя; право на отримання невиплачених коштів згідно постанови Макарівського районного суду Київської області від 23.12.2011 року у справі №2-а-9424/11, що не були отримані спадкодавцем за життя; земельну ділянку площею 0,1900 га, кадастровий номер 322781801:01:003:0132, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Гавронщина Макарівського району Київської області; земельну ділянку площею 0,2456 га, кадастровий номер 322781801:03:014:0068, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Гавронщина Макарівського району Київської області; земельна ділянка площею 0,2400 га, кадастровий номер 322781801:01:003:0133, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Гавронщина Макарівського району Київської області. Ухвалою суду від 18.07.2022 року позов [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 06.09.2022 року, яке відкладено на 27.09.2022 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву відповідно до ст. 178 ЦПК України. Також вказаною ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів, а саме: з Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області, у разі її наявності, належним чином засвідчену копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] . Витребувані докази надійшли до суду 09.09.2022 року та приєднані до матеріалів справи. Ухвалою суду від 27.09.2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 03.10.2022 року. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові та доданих на їх підтвердження доказів. У судове засідання належним чином повідомлений відповідач не з`явився, згідно наявного у матеріалах справи клопотання поданого 03.08.2022 року, просив розглянути справу у відсутності представника селищної ради, рішення прийняти за наявними у справі матеріалами. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] (а.с. 8) За життя [PERSON] залишила заповіт, посвідчений секретарем виконкому Гавронщинської сільської ради Мельником Л.А. 30.08.2012 року, відповідно до якого зробила розпорядження: «усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що законом матиме право заповіла [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] )» (а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на: грошові кошти (пенсію), що не були отримані померлою за життя; отримання невиплачених коштів згідно постанови Макарівського районного суду Київської області від 23.12.2011 року у справі №2-а-9424/11, що не були отримані спадкодавцем за життя; земельну ділянку площею 0,1900 га, кадастровий номер 322781801:01:003:0132, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Гавронщина Макарівського району Київської області; земельну ділянку площею 0,2456 га, кадастровий номер 322781801:03:014:0068, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Гавронщина Макарівського району Київської області; земельна ділянка площею 0,2400 га, кадастровий номер 322781801:01:003:0133, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Гавронщина Макарівського району Київської області. З матеріалів спадкової справи № 181/2020 до майна померлої [INFO] [PERSON] , встановлено, що 16.09.2020 року позивачка звернулась до Макарівської районної\~державної нотаріальної\~контори Київської\~області із заявою про відкриття спадкової справи та оформлення спадщини за заповітом після смерті її тітки [PERSON] (а.с. 53). Однак, державний нотаріус своєю постановою № 105/02-31 від 18.02.2022 року відмовив позивачці у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, оскільки в тексті заповіту містяться розбіжності в даних особи на користь якої він складався, та особи яка звернулася із заявою про прийняття спадщини (а.с. 30). Позивачка вважає, що заповіт повинно тлумачити наступним чином: «…все своє майно на що вона мала право і що буде належати їй на день смерті заповіла [PERSON] , [INFO] , номер облікової картки платника податків [NUMBER] ». Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст.\~ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно ч.\~1\~ст.\~13\~ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1216 та ст. 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.\~1233\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 5 ст.\~1268\~ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст.\~1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.\~1236\~ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно зі ст.\~1256\~ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому, ч. 2 ст.\~213\~ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Згідно зі ст.\~213\~ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи зі змісту вказаних норм, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9). Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213\~ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України,\~тобто тлумаченням\~правочину є\~встановлення його\~змісту відповідно\~до волевиявлення\~сторін при\~його укладенні,\~усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Якщо в тексті заповіту була допущена помилка, то заповідач [PERSON] за життя протягом майже восьми років мала можливість усунути зазначену помилку шляхом звернення до нотаріальної контори для внесення змін до заповіту, складеного 30.08.2012 року, або складення нового заповіту. Враховуючи, що текст заповіту складений зі слів заповідача, а також з урахуванням того, що при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у зміст заповіту, суд приходить до висновку, що текст заповіту від 30.08.2012 року не підлягає тлумаченню, а позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Позивач стверджує, що покійна [PERSON] є її тіткою та вона є єдиною спадкоємицею [PERSON] , а тому не позбавлена можливості прийняти спадщину після її смерті за законом, зокрема, за правом представлення. Також слід вказати, що відповідно до положень частин другої та третьої пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, вимоги позивача про визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку в даному випадку розгляду не підлягають. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed