Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

У вересні 2022 року заявники звернулись до суду з вище вказаною заявою та просили розірвати шлюб між ними, визначити місце проживання їх спільної доньки разом з батьком [PERSON] . В подальшому, заявники направили до суду заяву в новій редакції в якій просили шлюб між ними, визначити місце проживання їх спільної доньки разом з батьком [PERSON] , а також встановити факт самостійного виховання та утримання батьком дитини. В обґрунтування вказаних вимог посилались на те, що 01.08.2013 року між ними було зареєстровано шлюб під час якого у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] , натомість їх спільне сімейне життя не склалось. Причиною розпаду шлюбу вважають наявність різних поглядів на життя, несумісність характерів, неспроможність спільно вирішувати побутові проблеми, втрату почуття любові, а тому подальше збереження шлюбу вважають недоцільним та таким, що буде суперечити їх інтересам. Зазначали, що між ними досягнуто згоди щодо місця проживання доньки, а також участі кожного з батьків у її вихованні та забезпеченні належних умов проживання, про що вони уклали відповідний письмовий договір згідно якого дівчинка буде проживати разом з батьком та перебувати на його утриманні, оскільки мати перебуває за кордоном та участі в утриманні доньки не приймає. Просили справу розглянути без їх участі, заявлені вимоги в новій редакції підтримали та просили задовольнити. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 01 серпня 2013 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №595 (а/с 23). Під час вказаного шлюбу у заявників народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 22). Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами третьою, четвертою ст. 56 СК України, передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 3 ст. 293 ЦПК України передбачено, що у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. За змістом ст. 109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу після спливу одного місяця від дня подання заяви. До закінчення цього строку дружина і чоловік мають право відкликати заяву про розірвання шлюбу. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України) провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Так, за наслідками розгляду справи встановлено, що сторони не підтримують між собою шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство, розірвання шлюбу відповідає їх дійсній волі, відсутні підстави вважати, що внаслідок розірвання будуть порушені права їх доньки, оскільки до матеріалів заяви додано копію укладеного між ними договору яким визначено те, з ким із них буде проживати дитина, яку участь у забезпеченні умов її життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ними права на особисте виховання дитини. Крім того, з моменту надходження заяви до суду заявники не звертались до суду з заявою про її відкликання, натомість підтримали заявлені вимоги та просили задовольнити. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, [PERSON] не заявила вимоги про відновлення дошлюбного прізвища після розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Оскільки, згідно доданої до матеріалів справи копії нотаріально посвідченого договору про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її виховані від 04.08.2022 року, сторони домовились між собою про те, що їх донька буде перебувати на утриманні батька, виховуватись ним та проживатиме разом з батьком, суд вважає за можливе зазначити в рішенні суду про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Крім того, ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, та не заперечувалось заявниками те, що дитина залишилась проживати та на даний час проживає з батьком та ним створені всі умови для проживання дитини, він здійснює опіку над дитиною, доглядає її, та піклується про її стан здоров`я та згідно змісту заяви що на даний час заявник [PERSON] потребує юридичного визнання факту перебування на його утриманні дитини, а тому заява в цій частині підлягає задоволенню. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved