Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення відповідача з будинку [ADDRESS] без надання йому іншого жилого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу належить на праві власності Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Інша Ѕ частина будинку належить на праві власності [PERSON] 05.04.2017 р. між [PERSON] , та [PERSON] укладено Договір поділу житлового будинку в натурі, відповідно до умов якого позивачу в особисту власність перейшов будинок під літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення кв. [NUMBER] , допоміжні приміщення №№ 1, 2, 3, житлові приміщення кв. [NUMBER] №№4, 5, допоміжні приміщення №№ 1 2, 3, 6, а також погріб під літ. «З», сарай під літ. «К», навіс під літ.»Л», навіс під літ. «М», вбиральня під літ. «Р». [PERSON] разом зі своєю сім`єю вселився в буд. [ADDRESS] і проживає там без будь-яких правових підстав. Позивач зазначає, що відповідач створює перешкоди у користуванні належним їй майном, хоча вона не надавала згоду відповідачу та члена його сім`ї проживати за даною адресою. Відповідач не є членом сім`ї позивача, не веде з нею спільне господарство, не несе витрат на утримання майна, договір оренди з відповідачем не укладався. Оскільки на неодноразові звернення щодо виселення відповідач не реагує, позивач просить його виселити в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. 10.10.2018 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва було відкрито провадження. 05.09.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. В ході розгляду справи представник позивача підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила суд позов задовольнити, усунувши перешкоди у користуванні частиною будинком, що належить позивачу, шляхом виселення відповідача, який не є членом сім`ї позивача, не веде з нею спільне господарство, та вселився в будинок зі своєю сім`єю без будь-яких правових підстав. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, вказуючи на те, що зазначений будинок належав сім`ї відповідача, і він має право на проживання та користування ним. Будинок належав діду, його мати вступила у спадщину, а він вселився за згодою своєї матері. Позивач тривалий час не заперечувала проти його проживання в даному будинку, однак в зв`язку із погіршенням стосунків почала вимагати виселення. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про місце і час судового розгляду повідомлялась належним чином. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 05 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поділу житлового будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, відповідно до умов якого сторони, як співвласники житлового будинку, домовились про поділ в натурі належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку [ADDRESS] . Сторони узгодили, що [PERSON] переходить в особисту власність житловий будинок під літ. «Б», а [PERSON] - житловий будинок під літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення кв.[NUMBER], допоміжні приміщення №№ 1, 2, 3, житлові приміщення кв.[NUMBER] №№4, 5, допоміжні приміщення №№ 1 2, 3, 6, а також погріб під літ. «З», сарай під літ. «К», навіс під літ.»Л», навіс під літ. «М», вбиральня під літ. «Р». Зазначені договори на час розгляду даної справи є чинними та у встановленому законом порядку недійсними не визнавались. На час розгляду справи відповідач проживає в буд. [ADDRESS] . Позивач звернулась до суду з позовом про виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, оскільки він вселився в даний будинок без будь-якої правової підстави та перешкоджає у реалізації її права власності в повному обсязі. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Вказане право охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В силу положень частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Представник відповідача посилалась на те, що [PERSON] є членом сім`ї колишнього власника житла, а саме його діда - [PERSON] , і його мати фактично вступила у спадщину після смерті діда, що було предметом розгляду Голосіївським районним судом м.Києва, а отже він має право на користування даним жилим приміщенням. Однак, відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28.05.2021 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на Ѕ частину будинку 14 під літ.»А» по [ADDRESS] , судом встановлено, що [PERSON] в ході судового розгляду не довела належність на праві особистої власності [PERSON] будинку під літ.»А» за адресою: [ADDRESS] . Крім того, судом було встановлено, що відповідно до архівного витягу від 02.09.2020 року за рішенням виконавчого комітету КМР від 13.03.1956 року № 410 було вирішено утриматись від реєстрації землі до оформлення документів, в тому числі і за адресою: [ADDRESS] ( [ADDRESS] )ю За даними оціночного акту по будинковолодінню [ADDRESS] від 12.07.1985 року, на його території розташовані, в тому числі два житлові будинки літ. «А» та літ. «Б», мешканці [PERSON] , [PERSON] , а згідно даних поверхового плану зазначені будинки були самовільно побудованими в 1965 році та в 1962 році, відповідно. Згідно даних інвентаризаційної справи, копії технічного паспорту КМБТІ від 19.10.2001 року, та копії свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, видане Другою Київською державною нотаріальною конторою 17.01.1995 року, а [PERSON] є користувачем житлового будинку під літ. «А» за адресою: [ADDRESS] . За результатами розгляду справи суд прийшов до висновку, що [PERSON] не довела в ході розгляду справи, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном у строки, встановлені для прийняття спадщини. Зазначені обставини в силу положень ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Тобто, [PERSON] не довів належними та достатніми доказами, що він вселився в будинок [ADDRESS] як член сім`ї колишнього власника житла. Також в ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження, що відповідач є членом сім`ї позивача, вселився в спірне приміщення за її згодою, веде з нею спільне господарство, або що існують інші підстави, що свідчать про законність проживання [PERSON] в даному жилому приміщенні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Враховуючи, що в ході судового розгляду відповідач не довів своє право на проживання в буд. [ADDRESS] та законність свого вселення в дане жиле приміщення, останній підлягає виселенню з нього. Зазначене втручання у права відповідача на житло не призведе до його порушення, оскільки [PERSON] має інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Однак, звертаючись до суду позивач просить виселити відповідача з будинку [ADDRESS] , обґрунтовуючи такі вимоги порушенням її права власності, хоча [PERSON] на праві власності належить Ѕ частина будинку [ADDRESS] . Тобто, в даному випадку, її право може бути порушено лише в тій частині, що належить на праві власності, в іншій частині (1/2 частина будинку, що належить [PERSON] ) таке право не є порушеним. Враховуючи викладене, суд вважає, позов підлягає задоволенню частково. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України і в зв`язку із задоволенням позову частково з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial