Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

У червні 2022 року представник позивача адвокат Кустов С.В. звернувся до суду з позовом до відповідача Новокодацького ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з майна. В обґрунтування позову зазначив, що позивачу [PERSON] та його дружині [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках належить квартира [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . Маючи намір отримати спадщину, яка залишилась після смерті дружини та здійснити реєстрацію права власності на житло, позивачу стало відомо, що на вказану квартиру накладено арешт. Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної державним виконавцем ВДВС Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська від 22.04.2003 року, накладено арешт на 1/2 частину вказаної квартири, що належить [PERSON] . Згідно з інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на квартиру [ADDRESS] арешт накладено на підставі постанови від 22.04.2003 року, заборона 1524/200, зареєстрованого 06.08.2006 року за № 3564837. У відповіді Новокодацького ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 9263 від 04.02.2022 року зазначено, що виконавчі провадження, журнали виконавчих проваджень та завершені виконавчі провадження по 2018 рік знищені за строком зберігання, перевіркою відомостей АСВП встановлено, що виконавчі провадження відносно [PERSON] у відділі відсутні, встановити причину накладення арешту на майно не виявляється можливим. На даний час обтяження не знято, тому представник позивача звертається до суду та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить зняти арешт із 1/2 частини квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , який було накладено в межах виконавчого провадження відділом ДВС Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, зареєстрованого в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 06.08.2006 року за № 3564837. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2022 року заяву представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано з архіву Ленінського районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи № 2-4389. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2022 року клопотання представника позивача про заміну первісного відповідача на належного та залучення у якості третьої особи неналежного відповідача було задоволено, замінено первісного відповідача у цивільній справі на належного відповідача Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Новокодацький відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Представник відповідача АТ «ОГС «Дніпрогаз» надав до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що відповідачем право позивача на оспорення не заперечується, але з боку відповідача права позивача не порушено, а тому на відповідача не може бути покладено не передбаченого законом обов`язку та стягнення будь-яких судових витрат. Представник третьої особи Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав суду письмові пояснення, у яких зазначив, що перевіркою АСВП встановлено, що виконавчі провадження відносно [PERSON] на виконанні у відділі відсутні, встановити причину накладення арешту на майно позивача не виявляється можливим. Також просив розгляд справи проводити без участі представника відділу на підставі наявних у справі доказів та матеріалів відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Кустов С.В. письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь яких заяв від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та його дружині [PERSON] на праві спільної сумісної власності в рівних частках належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до\~постанови про\~арешт майна\~боржника та\~оголошення заборони\~на його\~відчуження,\~винесеної державним\~виконавцем ВДВС\~Ленінського районного\~управління юстиції\~м.\~Дніпропетровська 22.04.2003\~року,\~накладено арешт\~на 1/2\~частину квартири\~ [ADDRESS] ,\~що належить\~ [PERSON] (а.с. 43). [PERSON] померла [INFO] (а.с. 7). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка була сформована 06.12.2021 року, на квартиру [ADDRESS] накладено арешт (а.с. 8). У відповіді Новокодацького ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 9263 від 04.02.2022 року зазначено, що виконавчі провадження, журнали виконавчих проваджень та завершені виконавчі провадження по 2018 рік знищені за строком зберігання, перевіркою відомостей АСВП встановлено, що виконавчі провадження відносно [PERSON] у відділі відсутні, встановити причину накладення арешту на майно не виявляється можливим (а.с. 10-11). Позивач має намір розпорядитися належним йому майном та отримати спадщину на іншу частину вказаної квартири, що належить його дружині, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Згідно із ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності це право володіння, користування і розпорядження майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.\~Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Положеннями ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній редакції, визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, провадження № 12-304гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18. У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року по справі № 2/0301/806/11, провадження № 61-3814ск22 зазначено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Враховуючи наявність\~накладеного арешту\~на майно\~та відсутність\~виконавчих проваджень\~відносно позивача,\~з урахуванням\~того, що на цей час порушується право позивача, внаслідок чого він у повному обсязі позбавлений змоги користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, з урахуванням неможливості скасування арешту в позасудовому порядку, суд приходить до висновку про законність та\~обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для зняття арешту з майна. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн. (а.с. 1). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved