Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві власності, відповідно до матеріалів справи. У вищезазначеній квартирі зареєстрований син позивачки [PERSON] , але з травня 2017 року він фактично не проживає в квартирі, однак добровільно заяву про зняття з реєстраційного обліку не подав. Наявність реєстрації в квартирі особи, яка в ній не проживає, тягне для позивачки додаткові витрати з оплати комунальних послуг, з обслуговування прибудинкової території, тощо, а також перешкоджає розпорядженню цим майном. У зв`язку з викладеним позивачка просить суд визнати відповідача, таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.10.2019 під головуванням судді Клочко І.В. прийнято справу до розгляду, призначено справу в порядку загального провадження. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 09.03.2021 під головуванням судді Клочко І.В. зупинено провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання до набрання законної сили судового рішення по цивільній справі 754/3215/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2021 року, справа за єдиним унікальним номером 754/14525/19, передана судді Бабко В.В. у зв`язку звільненням судді [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.11.2022 прийнято справу, продовжено зупинення провадження 754/14525/19 по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання до набрання законної сили судового рішення по цивільній справі 754/3215/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, відповідно до Ухвали Деснянського районного суму м. Києва від 09.03.2021. До суду від адвоката Пилипець А.Ю. надійшло повідомлення про настання смерті [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Крім того судом з`ясовано, що Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24.12.2021, провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення закрито. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2022 відновлено провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позивач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судові засідання не з`явились, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся, про день, місце та час судових засідань повідомлявся за адресою, яка зазначена в позовній заяві, як місце реєстрації відповідача, що підтверджується відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА ( [ADDRESS] ), однак повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Однак з матеріалів справи встановлено, що відповідач обізнаний про розгляд справи Деснянським районним судом міста Києва, що підтверджується клопотанням від 02.02.2021 про відкладення розгляду справи, підписаного особисто [PERSON] . Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позову частково, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 24.03.2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстровано в реєстрі за № 1631, реєстраційним посвідченням № 023969, видане Київським міським бюро технічної інвентиризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомоого майна, витягом з Державного реєстру правочинів. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні зазначено, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані наступні особи: [PERSON] , неповнолітній син позивача [PERSON] , повнолітній син позивача [PERSON] , мати позивача [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ). З матеріалів справи убачається, що відповідач [PERSON] з травня 2017 року не проживає в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України, передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Згідно із ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленостю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідач порушує право власності позивачки, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивачка обмежена у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню. Водночас, суд звертає увагу, що в постанові від 01 березня 2016 року у справі №825/1335/13-а Верховний суд України виклав правову позицію, якою чітко встановлено, який порядок повинен бути застосований до правовідносин щодо вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку особи, яка не являється членом сім`ї власника або ж наймача. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно із ст. 7 Закону України «Про свободу пресування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Враховуючи, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням задоволені, то відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону це і є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання відповідача, тому позовні вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади. У зв`язку з цим, у суду не має законних підстав для задоволення позовних вимог в частині примусового зняття з реєстрації відповідача. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов позивачки підлягає частковому задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмір 768,40грн

Outcome: partial