Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-06 00:00:00

позивач звернувся до\~суду з\~вищевказаним позовом.\~В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначив,\~що вона\~є наймачем\~квартири [ADDRESS] . На прохання [PERSON] , яка приходиться позивачу донькою, [PERSON] зареєструвала [PERSON] за вказаною вище адресою. З січня 2021 року відповідач не проживає за вказаною адресою, добровільно виселившись з квартири, забравши всі свої особисті речі. Оскільки відповідач за комунальні послуги не сплачує, це матеріально обтяжує її як основного наймача житла. Тому позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. У подальшому звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомив причини неявки, відзиву не подав. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засідання підтвердила факт того, що [PERSON] з січня 2020 року за адресою: [ADDRESS] , не проживає та не з`являється. Вислухавши представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних мотивів. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Як встановлено судом, на підставі ордеру на жиле приміщення № 62/38 та згідно рішення РІК № 476/2 від 12.11.1993 позивач та її донька [PERSON] отримали право на вселення до квартири [ADDRESS] (а.с. 25 - копія ордеру). На даний час основним квартиронаймачем є позивач у справі. У вказаному житловому приміщенні згідно довідки Нова-Ком від 04.02.2022 окрім позивача зареєстровані також відповідач [PERSON] , третя особа [PERSON] та малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Відповідач з січня 2020 року не проживає за вказаною адресою, що підтверджується актом з місця проживання від 09.02.2022 (а.с. 12), підписаний мешканцями квартир будинку [ADDRESS] та підтверджений головою ОСББ «Сахарова 1КР». Відповідач є членом сім`ї наймача, є колишнім зятем позивача та відповідно колишнім чоловіком третьої особи. Відповідно до статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9\~ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71\~ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72\~ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72\~ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що суд може у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, в наслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд (постанова від 17.04.2019 у справі № 135/165/17-ц) в оцінці обставин виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на певні обставини на обґрунтування своїх вимог, зобов`язана навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності таких обставин, суд ухвалює рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71\~ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин (постанова Верховного Суду від 28.03.2019 у справі № 520/14828/16-ц). Статтею 89\~ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12\~ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, враховуючи те, що відповідач, як член сім`ї наймача, не проживає у житловому приміщенні без поважних причин понад строк, визначений статтею 71 ЖК України, а саме з січня 2020 року згідно даних акту, суд вважає можливим визнати [PERSON] таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 992,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved