Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

05.11.2021 року позивач звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 10 000,00 грн., щомісячно на кожну дитину, починаючи від дня пред`явлення до суду позовної заяви і до досягнення кожним з дітей повноліття. В обґрунтування зазначила про те, що з 2011 року по 2017 рік перебувала з [PERSON] у шлюбі. Від даного шлюбу у них народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що діти проживають разом з нею та перебувають повністю на її утриманні, відповідач матеріальну допомогу на утримання та виховання дітей не надає, хоча має таку можливість, оскільки є здоровим та працездатним, є суб`єктом підприємницької діяльності, має у власності майно, яке здає в оренду. Вказала, що змушена працювати, щоб утримувати та виховувати дітей, через що у неї існують додаткові витрати: на оплату роботи няні, яка допомагає з молодшим сином, в той час як вона на роботі; на щорічне оздоровлення дітей; на оплату шкоди старшому сину; на оплату медичних послуг; на оплату одягу; на оплату їжі, тому змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою від 10.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі, без повідомлення сторін (а.с. 23). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідач подав відзив на позов, в якому вимоги по стягненню аліментів на дітей визнав частково, а саме: в частині стягнення аліментів в розмірі у розмірі 1/3 частки у усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно. Вказав, що після розірвання шлюбу діти залишись проживати з матір`ю, проте, це не означає, що він перестав цікавитись їх життям та дбати й піклуватись про них. Він завжди знаходиться на зв`язку із дітьми, приймає участь у їх житті, надає добровільну матеріальну допомогу. Вважав, що подання даного позову є більш відголоском невирішених питань між ним та позивачем - колишньою дружиною, з якою у нього різні погляди на певні життєві обставини. Зазначив, що з обґрунтуванням позову, який зазначений позивачем та вимогами позивача повністю не погоджується. Свою позицію мотивував тим, дійсно має у власності земельні ділянки та майно у Вінницькій області, які здає в оренду, проте, розмір орендної плати за земельну ділянку становить 20 781,24 грн. за рік, що в місяць складає 1 731,77 грн. Орендна плата за оренду приміщення становить 5 000,00 грн. щомісячно. Таким чином, від здачі в оренду нерухомого майна та земельної ділянки він отримував всього 6 731,77 грн. І то, відповідно до додаткової угоди від 22.07.2019 року, укладеної між ним та ТОВ «ЦЕНТРБУДКОМ», у зв`язку із зміною планів виробничого процесу ТОВ «ЦЕНТРБУДКОМ» та відсутністю потреби Орендаря в орендованих приміщеннях, між сторонами була досягнута згода щодо розірвання договору оренди. Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця за 2021 рік, яка була прийнята Головним управлінням ДПС у Вінницькій області Шаргородська ДПІ, встановлено, що його річних дохід складає 72 500,00 грн., з них до бюджету сплачено 15 950,00 грн. єдиного внеску. (податкові декларації додаються), що, в свою чергу, свідчить про щомісячний дохід у розмірі 6 000,00 грн. Також зазначив, що є інвалідом 3 групи, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та довідкою № 021745 серія 12 ААГ до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, а також надав індивідуальну програму реабілітації інваліда № 50499. Вказав, що посилання позивача на те, що саме 10 000,00 грн. на кожну дитину може надати їй можливість на належному рівні утримувати дітей, враховуючи вартість життя, не є підставою для стягнення аліментів у вказаній нею сумі, і він не відмовляється від утримання своїх неповнолітніх дітей, однак, вважає достатньою для забезпечення потреб своїх дітей суму аліментів, яка складає 1/3 заробітку від його доходів, як це передбачено чинним законодавством України, враховуючи майновий стан обох сторін та їх витрати на життя. Щодо тверджень позивача про те, що вона змушена працювати та нести додаткові витрати на утримання дітей, а саме: послуги няні, оплату їжі, одягу, медичних послуг та щорічне оздоровлення, вважає такі обґрунтування не підтвердженими належними та допустимими доказами, а лише посилання на наявність витрат не можна розцінювати як аліменти, що є за своєю суттю коштами на утримання дитини, які необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дітьми комунальних послуг, лікування нескладних захворювань та ін.(а.с. 15-55). Відповідь на відзив не надходила. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами,за правилами спрощеного позовного провадження без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони у справі з 28.05.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, котрий розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2017 року (а.с. 4, 5). Від даного шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6, 7). Судом встановлено та не заперечно відповідачем, що після розірвання шлюбу діти проживають з матір' ю. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є власником нерухомого майна у Вінницькій області. Орендна плата за земельну ділянку становить 20 781,24 грн. за рік, орендна плата за оренду приміщення становить 5 000,00 грн. щомісячно. Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця за 2021 рік, річний дохід відповідача складає 72 500,00 грн., з них до бюджету сплачено 15 950,00 грн. єдиного внеску. (податкові декларації додаються) (а.с. 41-54). З матеріалів справи вбачається, що відповідач є інвалідом 3 групи, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та довідкою № 021745 серія 12 ААГ до акта огляду медико-соціальною експертною комісією (а.с. 52-53), а також проходить індивідуальну програму реабілітації інваліда № 50499 (а.с. 54). Відповідно до ч. 2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Під час розгляду спору сторонами не спростовано, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дітей між ними не досягнуто. Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості і щодо способів виконання кожним із них обов`язку утримувати дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи уваги те, що діти сторін проживають разом з позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей. Разом з тим, визначаючи розмір аліментів, суд виходить з наступного. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків, а не на будь-кого одного з них. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). Згідно з приписами ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ч. 1 ст. 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Отже, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання. Звертаючись до суду, позивач просить стягнути на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі по 10 000,00 грн. на кожну дитину, мотивуючи це тим, що щомісячно нею на їх утримання, а відповідач у справі є платоспроможним і може сплачувати визначену нею суму грошових коштів. Однак, доводи позивача, якими обґрунтовувався позов, зокрема щодо платоспроможності відповідача та можливості сплачувати аліменти у зазначеному нею розмірі, не заслуговують на увагу, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Належних та допустимих доказів того, що позивач на утримання дітей витрачає 20 000,00 грн. на місяць, суду не надано. До заявленого розміру аліментів позивач включила витрати на оплату роботи няні, яка допомагає з молодшим сином, в той час як вона на роботі; на щорічне оздоровлення дітей; на оплату школи старшому сину; на оплату медичних послуг; на оплату одягу; на оплату їжі. Разом з тим, посилання позивача на вказане не є забезпеченням дітей мінімально необхідними благами, що потрібні для їх життя та виховання, та виходить за межі поняття аліментів. До того ж, участь батьків у додаткових витратах на дитину передбачена ст. 185 СК України, проте, таких вимог у даній справі не заявлено і вони не є предметом судового розгляду, а ототожнення аліментів та додаткових витратах на дитину суперечить чинному сімейному законодавству. Тому, аналізуючи наявні у справі докази, надані сторонами на підтвердження своїх позовних вимог/заперечень, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя, а також, приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати своїх неповнолітніх дітей на підставі описаних вище норм права, суд вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів в сумі по 10 000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, є завищеним. Разом з тим, суд критично також оцінює і позицію відповідача про те, що його матеріальний стан дозволяє провадити утримання дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку щомісячно. Так, вибір способу стягнення аліментів був визнаний виключним правом саме стягувача аліментів. Чинна редакція ч. 2 ст. 181 СК України позбавляє суд такої можливості, надаючи винятково стягувачу аліментів право вибору способу їхнього стягнення. Це право стягувача є безумовним, суд не може на власний розсуд змінювати спосіб стягнення аліментів незалежно від провадження, в якому стягуються аліменти. Платник аліментів також не може вимагати зміни способу їх стягнення. Його правові можливості обмежуються правом вимагати зменшення розміру аліментів у межах обраного одержувачем способу їх стягнення. Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1 921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2 100 гривень; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2 395 гривень, з 1 липня - 2 510 гривень, з 1 грудня - 2 618 гривень. Згідно Закону України «Про державний бюджет на 2022 рік» прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні; При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З огляду на викладене вище, визначаючи розмір аліментів, суд враховує обставини, зазначені у ст. 182 СК України, а також виходить з того, що батько та мати мають рівні обов`язки щодо дитини, в тому числі і по її утриманню, а тому, враховуючи інтереси дітей й для забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, повного та всебічного розвитку, котрі були забезпеченні ним батьками до розірвання шлюбу і до яких діти звикли, приймаючи до уваги розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, позицію відповідача щодо розміру аліментів та його матеріальне становище, а також те, що відповідач є працездатною особою і наявність інвалідності та стан його здоров`я не перешкоджають трудовій діяльності, вважає за необхідне на підставі ст. 184 СК України визначити їх у твердій грошовій сумі в розмірі 2 744,00 грн. на кожну дитину щомісяця, починаючи стягнення з 05.11.2021 року та до повноліття дітей. При цьому, суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів, також керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Вказаний розмір суми аліментів з врахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дітей буде відповідати інтересам та потребам останніх, тому визнається судом достатнім та таким, що відповідатиме принципу розумності та виваженості і забезпечуватиме розвиток дітей, та є співмірний витратам, які мають нести обоє батьків на утримання дітей. За змістом ч. 8 ст. 7, ч. 2 ст. 150, ст. 180 СК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Крім того, позивач не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь витрат на лікування або навчання дітей в порядку ст. 185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно ст. 192 СК України. Так, ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial