Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] , відповідно свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1997. Іншими співвласниками цієї квартири є треті особи по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач зазначає, що у вказаній квартирі зареєстрована, проте не проживає відповідач [PERSON] , що підтверджується актами, складеними мешканцями будинку. Позивач стверджує, що відповідач не є членом її сім`ї, у квартирі не проживає протягом останніх дванадцяти років, не приймає участі в утриманні житла, оплату комунальних послуг не здійснює. Фактичне місце проживання [PERSON] не відоме. Ні вона, ні інші співвласники квартири не чинили відповідачу будь яких перешкод в користуванні зазначеним житлом. Факт реєстрації місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , співвласником якої вона (позивач) є, позбавляє її можливості у повному обсязі здійснювати своє право на житло, а саме на володіння, користування та розпорядження належної їй частини квартири. З посиланням на ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 379, 382, 383, 386 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 150, 156 ЖК України, позивач просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.07.2022 відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи в судове засідання, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 21, 22). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної копії ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву. 02.09.2022 до суду надійшло клопотання позивача від 31.08.2022 про приєднання доказів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просила задовольнити позов, надала пояснення викладені у позовній заяві, додатково пояснила, що відповідач є колишня дружина третьої особи [PERSON] , шлюб між якими розірвано в 2012 році. Відповідач ніколи не вселялась у спірну квартиру, там не проживала, була зареєстрована для можливості реалізації її власних соціально-побутових потреб. Майна відповідача у квартирі позивача не має, перешкод у проживанні [PERSON] за адресою вказаного житла ніколи не чинилось, бажання вселитися за місцем своєї реєстрації відповідач ніколи не виявляла. З відповідачем будь який зв`язок втрачений, місце знаходження [PERSON] та адреса її проживання не відоме. Треті особи в судове засідання не з`явились, суду подали заяви з проханням розглянути справу без їх участі, у заявах вказали, що позов підтримують (а.с. 31, 32, 34). Відповідач в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Процесуальні документи які надсилались на адресу відповідача, були повернуті без вручення з довідками Укрпошти про нетримання поштової кореспонденції через відсутність адресата. Відзив на позов відповідачем надано не було. Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, з урахуванням думки представника позивача, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом протокольно постановлена ухвала про заочний розгляд справи та ухвалення у справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що відповідно Свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1997 виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності у рівних долях позивачу [PERSON] та третім особам по справі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7, 8). Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання від 28.06.2022 № 81376227, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 22.04.2010 по теперішній час (а.с. 20). Реєстрація відповідача у належній позивачу на праві спільної часткової власності квартирі [ADDRESS] також підтверджується Витягом з Реєстру територіального громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 12793512 від 28.07.2020 (а.с. 11). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] з 18.10.1996 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.10.2012 у справі № 2604/18690/12 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Обставини не проживання відповідача з 2010 року по даний час за адресою її реєстрації: [ADDRESS] , підтверджуються актами від 22.12.2021, 08.02.2022, 28.03.2022, підписаними мешканцями вказаного будинку, підписи яких засвідчені начальником ЖЕД-412 (а.с. 12-14). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Частиною 2 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як зазначає позивач, відповідач членом її сім`ї не являється та ніяких домовленостей з приводу користування спірною квартирою між власниками житла та відповідачем не існує, а реєстрація відповідача у квартирі порушує її права, як співвласника квартири. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У спростування викладеного будь яких доказів відповідачем суду не надано. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 викладено правову позицію, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. 15 травня 2017 року Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи № 734/387/15-ц винесено постанову, у якій зроблено висновок, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) висловлено правову позицію, що припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач не являється членом сім`ї позивача та була колишньою дружиною співвласника квартири [PERSON] , судовим рішенням від 19.10.2012 шлюб між ними розірвано, у спірній квартирі [PERSON] не проживає з 2010 року, її майно у вищевказаній квартирі не знаходиться, витрат по утриманню спірної квартири відповідач не несе, угода щодо користування жилим приміщенням між сторонами та між третіми особами і відповідачем не укладалась, тому відсутні правові підстави для користування відповідачем спірним житловим приміщенням, реєстрація останньої порушує права позивача, як співвласника квартири. З урахуванням зазначеного позов підлягає задоволенню. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу між сторонами судових витрат з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі 992 грн. 40 коп. (а.с. 1).

Outcome: approved