Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-26 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) до Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю (місцезнаходження: 65078, м.Одеса, вул. Лип Івана та Юрія, 13), в якій просить: стягнути з Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю користь [PERSON] \~заборгованість з\~оплати праці\~розрахунку при\~звільненні в\~загальному розмірі\~10033,7\~гривень,\~в тому\~числі заробітну\~плату -\~67,26\~гривень,\~компенсацію не\-використаної\~відпустки 9966,11\~гривень (за\~вирахуванням податків\~та зборів,\~передбачених законодавством); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28.04.2021 по дату прийняття судового рішення, в повному обсязі; відшкодування моральної шкоди в сумі 2000,00 гривень, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] працював на посаді провідного інженера із застосування комп`ютерів Одеського обласного управління водних ресурсів, яке було перейменовано на Басейнове управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю. Наказом №112-ОС від 21.10.2019 його було звільнено з роботи з 24.10.2019 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, за скороченням чисельності та штату працівників, а також неможливістю подаль\-шого працевлаштування. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 20.04.2021 по справі №522/20108/19 його було понов\-лено з 25.10.2019 на посаді провідного інженера із застосування комп`ютерів Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю також було стягнуто з Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та ниж\-нього Дунаю на його користь середній заробіток за час виму\-шеного прогулу у сумі 23447,32 грн. та моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 19.08.2021 рішення Приморського районного суду змінено в частині розміру стягнення коштів та стягнуто на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 130885,04 грн. та моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. В іншій частині рі\-шення не змінено. На виконання судового рішення, Наказом №55-ОС від 27.04.2021 позивача було поновлено на посаді. На підставі заяви позивача, наказом №56-ОС від 28.04.2021 [PERSON] бу\-ло звільнено з роботи з 28.04.2021 за згодою сторін згідно п.1 ч. 1 ст. 35 КЗпП України. Також цим наказом було зазначено про нарахування та виплату [PERSON] ком\-пенсацію невикористаної щорічної відпустки 57 календарних днів. Вказаним наказом вірно\~визначено кількість\~днів компенсації\~невикористаної щорічної\~відпустки за\~період з\~25.10.2019\~по 28.04.2021\~-\~57\~календарних днів.\~Також позивачу\~мала бути\~виплачена в\~день звільнення\~заробітна плата\~за 2\~відп\-рацьованих робочих\~дня -\~27-28\~квітня 2021\~року.\~Однак,\~у порушення\~ст.\~116\~КЗпП України,\~відповідач не\~повідомив позивача\~про розмір\~сум,\~належних до\~виплати,\~а 06\~травня 2021\~року виплачено\~загальну суму\~в розмірі\~1899,07\~гривень.\~Відповідно до\~наданої відповідачем\~відповіді нарахована\~заробітна плата\~при звільненні\~ [PERSON] \~склала 2105,31\~грн.\~в т.ч.\~оклад за\~квітень 2021\~року -\~478,19\~грн.,\~компенсація невикористаної\~відпустки -\~1627,12\~грн.\~Інших коштів\~позивач не\~отримував.\~Відтак,\~прострочка виплати\~коштів склала\~9\~календарних днів.\~Більше того,\~відповідачем виплачені\~не всі\~належні позивачу\~при звільненні\~кошти,\~а саме\~виплачена компенсація\~невикористаної відпустки\~за 8\~календарних днів\~з розрахунку\~203,35\~грн.\~за 1\~календарний день.Тому, відповідач має ще сплатити на користь позивача як компенса\-цію невикористаної відпустки суму в розмірі 9966,11 грн. (203,35 х (57-8)=9966,11 грн.). Також зазначив, що у квітні 2021 року мінімальна заробітна плата склала 6000,00 гривень. Відповідач мав виплатити позивачу заробітну плату за два відпрацьовані дні не нижче мінімальної. Робочих днів у квітні 2021 року - 22, мінімальна зарплата складає 6000 / 22 х 2 = 545,45 грн., при цьому відповідачем нараховано та виплачено 478,19 грн., тому відповідач має ще сплатити на користь позивача заробітну плату в розмірі 67,26 грн. (545,45-478,19). Всього з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість з оплати праці в розмірі 10033,7 грн. (за вирахуванням податків та зборів, передбачених законодавством). Враховуючи, що заробітна плата та сума компенсації за невико\-ристану відпустку була виплачена відповідачем частково несвоєчасно (не в день зві\-льнення 28.04.2021), а лише 06.05.2021, а частково взагалі не ви\-плачена, на виконання статей 116, 117 КЗпП України позивач має право на стягнення середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні за пе\-ріод з 28.04.2021 по день ухвалення судового рішення. Середньоденний заробіток\~позивача за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні становить\~6000/22\~=\~272,72\~грн. Обраховується виходячи з фактичних 2 робочих днів за останній рік. Крім того, у зв`язку із несвоєчасною частковою виплатою коштів при звільненні та взагалі не\-виплатою більшої частини коштів, [PERSON] зазнав моральних страждань, які проявились у тому, що він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі щодо необхідності існування без грошей. Моральні страждання оцінює в 2000 гривень, які мають бути відшко\-довані відповідачем згідно ст. 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03\~лютого 2022року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Також від представника відповідача на адресу суду надані письмові пояснення, відповідно до яких, 28.04.2021 Наказом №56-ОС позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та зазначено, що компенсація невикористаної щорічної відпустки розраховується за 57 календарних днів. Наказом від 30.04.2021 № 60-ОС, було внесено зміни до Наказу №56-ОС в частині виплати компенсації за невикористану відпустку 8 календарних днів. 06.05.2021 позивачу виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку відповідно до Наказу №56-ОС зі змінами, внесеними Наказом від 30.04.2021 № 60-ОС. Зазначив про те, що відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, датою, з якої розпочався перебіг тримісячного строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є дата фактичної виплати позивачу належних йому сум при звільненні - 06.05.2021, оскільки позовна заява подана 15.11.2021, позивачем порушено строк звернення до суду. З урахуванням того, що позивач в день звільнення не працював, то виплату належних йому сум відповідач не прострочив, оскільки граничною датою оплати є наступний день після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, а такої вимоги позивач не пред`являв. Час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням, до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки, не зараховується, тому за період з 25.10.2019 по 28.04.2021 позивач має право лише на щорічну основну відпустку. Відповідачем було здійснено розрахунок та виплату компенсації за невикористану відпустку 8 календарних днів оскільки з 13.02.2020 позивач був працевлаштований на роботу до іншої юридичної особи (КП «БУДОВА»), яка є його основним місцем роботи та з цієї дати він набув право на відлік щорічної відпустки на новому місці роботи. Подвійна оплата щорічної відпустки за один період у часі законодавством не передбачена. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги (а.с. 102 107). 16.09.2022 від позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких вважає безпідставним та неправомірним видання наказу від 30.04.2021 ро\-ку №60-ОС, оскільки законних підстав зменшувати кількість днів невикористаної відпустки немає. Також зазначив, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів його відсутності на роботі 27 чи 28 квітня 2021 року. Відповідно до п. 6.12 Колектив\-ного договору працівникам з ненормованим ро\-бочим днем встановлена додаткова щорічна відпустка 7 календарних днів відповідно спис\-ку посад і професій згідно додатку 5. Посада, на якій працював позивач відповідає п.6 додатку 5 до Колективного дого\-вору. Щорічна відпустка позивача становила 31 календарний день (24 основна згідно закону, 7 - додаткова згідна колективного договору). Факт роботи позивача на іншому підприємстві жодним чином не впливає на розмір визначених календарних днів невикористаної відпустки. Щодо посилання відповідача на пропуск строку звернення до суду зазначив, що відповідно до п. 1 Глави XIX «Прикін\-цеві положення» КЗпП, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відтак, строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, позива\-чем не пропущені. Також пояснив, що у день звільнення 28.04.2021 перебував на ро\-бочому місці, та відповідно до положень ст. 116 КЗпП відповідач мав саме 28.04.2021 провести повний розрахунок та видати інформацію про суми, належні працівникові при зві\-льненні, перед виплатою зазначених сум, чого зроблено не було. Оскільки частковий розрахунок відповідачем було проведено лише 06.05.2021, а частково взагалі не виплачена, на виконання статей 116, 117 КЗпП України позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за відповідний період затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 по день ухвалення судового рішення з розрахунку середньоденного заробітку в розмірі 272,72 грн. Також пояснив, що порушення за\-конних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі зусиль в частині необхідності працювати на іншому підприємстві, більше працювати, щоб якимось чином компенсувати втрати від недоотриманих коштів від відповідача, на які позивач мав всі підстави розраховувати. Робота на ін\-шому підприємства, на що акцентує увагу відповідач, жодним чином не зменшила завдані його протиправною поведінкою моральні страждання позивачу, а навіть збільшили (а.с. 135 138). 19.09.2022 представником відповідача надано суду додаткові письмові пояснення, в яких зокрема зазначив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року у справі № 522/20108/19 позивача було поновлено на посаді провідного інженера із застосування комп`ютерів БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю, стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.10.2019 по 02.02.2020 включно у розмірі 23447,32 грн. На виконання зазначеного рішення суду, з урахуванням того, що позивач з`явився на роботі лише 27 квітня 2021 року, він був допущений до роботи відповідно до Наказу №55-ОС від 27.04.2021. Того ж дня позивач подав заяву про звільнення з посади за угодою сторін з 28.04.2021. Фактично 28.04.2021 позивач не працював, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи. Під час розрахунку компенсації за невикористану відпустку відповідач взяв до уваги, що судом розраховано час вимушеного прогулу з 21.10.2019 по 02.02.2020 включно, оскільки позивач з 03.02.2020 працевлаштувався на іншу роботу. Оскільки відповідачем виконувалось саме це рішення суду, компенсація невикористаної відпустки розраховувалась за визначений судом період вимушеного прогулу, з урахуванням працевлаштування позивача до КП «БУДОВА». Постанова Одеського апеляційного суду, якою змінено період вимушеного прогулу, була винесена 19.08.2021, майже через 4 місяці після звільнення позивача. З цієї дати позивач мав можливість звернутись до відповідача з новою вимогою про розрахунок, але не зробив цього. Зазначене свідчить про відповідність розрахунку компенсації за час вимушеного прогулу, здійсненого наказом № 60-ОС рішенню суду, яке виконувалась відповідачем та приписам Закону України «Про відпустки», оскільки подвійна оплата щорічної відпустки за один період у часі законодавством не передбачена. Також зазначив, що законодавець пов`язує застосування приписів ст. 116 КЗпП України в частині строку оплати сум, що належать працівнику при звільненні саме із фактом виконання в день звільнення трудових функцій та обов`язків, передбачених трудовим договором. Оскільки позивач в день звільнення не працював, то усі суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення позивачем вимоги про розрахунок. Крім того пояснив, що час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням, до стажу роботи, що дає право на щорічні додаткові відпустки, не зараховується, тому за період з 25.10.2019 по 28.04.2021 позивач має право лише на щорічну основну відпустку (а.с. 143 147). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним\~наказ Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю від 21 жовтня 2019 року №112-ОС «Про звільнення [PERSON] » з посади провідного інженера із застосування комп`ютерів Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю. Поновлено\~з 25.10.2019 року [PERSON] на посаді провідного інженера із застосування комп`ютерів Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю. Стягнуто\~з Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю на користь [PERSON] \~середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 23447,32 грн. та моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. (а.с. 8). Наказом В.о. начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю Сидоренка О. № 55-ОС від 27.04.2021 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.04.2021 скасовано наказ від 21 жовтня 2019 року №112-ОС про звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді провідного інженера з програмного забезпечення комп`ютерів Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю з 25.10.2019. З наказом [PERSON] ознайомлений 27.04.2021. (а.с. 9 - 10). 28.04.2021 В.о. начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього [PERSON] видано наказ № 56-ОС «Про звільнення [PERSON] », відповідно до якого зазначено: звільнити [PERSON] з посади провідного інженера з програмного забезпечення комп`ютерів з 28 квітня 2021 року; Відділу бухгалтерського обліку та звітності провести нарахування за невикористану щорічну основну відпустку 57 днів. Підставою наказу є заява [PERSON] від 27.04.2021. З наказом [PERSON] ознайомлений 28.04.2021 (а.с. 11 - 12). Наказом [PERSON] начальника Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього [PERSON] № 60-ОС від 30.04.2021 внесено зміни до наказу від 28.04.2021 № 56-ОС. У наказі зазначено: звільнити [PERSON] з посади провідного інженера з програмного забезпечення комп`ютерів з 22 квітня 2021 року. Відділу бухгалтерського обліку та звітності провести нарахування за невикористану щорічну основну відпустку 8 днів (а.с. 60). Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] звільнений відповідно до наказу № 56-ОС від 28.04.2021 за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, про що 28.04.2021 зроблено запис за № 2 (а.с. 65). 28.04.2021 провідним інженером з підготовки кадрів [PERSON] , Інженером 1 категорії служби діловодства, зв`язків з громадськістю та пресою [PERSON] та провідним юрисконсультом [PERSON] складено акт про відсутність на роботі [PERSON] , відповідно до якого рішення Приморського районного суду м.Одеси від 20.04.2021 було виконано негайно, але [PERSON] не з`явився на роботу відповідно до рішення суду, на телефонні дзвінки не відповідав (а.с. 109). Як вбачається з листа Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю № 08-23/07-926 від 29.07.2021 при звільненні [PERSON] нарахована заробітна плата при звільненні 2105,31 грн. (оклад за квітень 478,19 грн. та компенсація невикористаної відпустки 1627,12 грн.) виплачено 1899,07 грн. На підтвердження чого до листа додано Витяг з рахунку БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю за період з 06.05.2021 по 06.05.2021 та відповідні платіжні доручення № 113 від 05.05.2021 на суму 31,58 грн. військовий збір, № 114 від 05.05.2021 на суму 174,66 грн. Под. з доходу фіз.осіб, №115 05.05.2021 на суму 1899,07 грн. перерахування коштів на карт.рах. звільнення квітень 2021, № 116 від 05.05.2021 на суму 463,17 грн. сплата єдиного внеску (а.с. 13 - 18). Постановою Одеського апеляційного суду від 19.08.2021 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року в частині визначення розміру середнього заробітку\~за час вимушеного прогулу\~ змінено. Стягнуто з Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі - 130535,08 гривень, визначений без\~утримання податку на доходи фізичних осіб і інших загальнообов`язкових платежів (а.с. 73 82). Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Частиною 1\~ст. 94 КЗпП України\~визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником міся\-чну (годинну) норму праці. Згідно ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати працівни\-ка за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» встановлено у 2021 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 6000 гривень, з 1 гру\-дня - 6500 гривень. Таким чином, при виплаті позивачу заробітної плати за два календарні дні 27 та 28 квітня 2021 року, відповідачу необхідно було враховувати встановлений розмір мінімальної заробітної плати. Оскільки кількість робочих днів у квітні 2021 року становила 22 дні, такий розмір заробітної плати, який підлягав виплаті позивачу за два відпрацьованих дні, повинен становити 545,45 гривень (6000:22 х 2). Натомість, відповідачем було нараховано та виплачено позивачу 478,19 грн., що вказує на обґрунтованість позовних вимог в цій частині та наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати у розмірі 67,26 гривень. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, ор\-ганізаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 ка\-лендарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Відповідно до п. 6.11 Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Одеського обласного управління водних ресурсів тривалість основної щорічної оплачуваної відпустки установлюється згідно з чинним законодавством і не може бути меншою за 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який дає право на основну щорічну оплачувану відпустку. Працівникам з ненормованим робочим днем надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів відповідно до списку посад і професій визначених у додатку № 5 (п. 6.12 Колективного договору) Відповідно до Додатку № 5 до Колективного договору (Список посад і професій працівників з ненормованим робочим днем, яким надається додаткова відпустка) у п. 6 зокрема зазначено: Інженери (а.с. 110 129) З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, на час звільнення позивач мав право на компенсацію за невикористану відпустку за період з 25.10.2019 по 28.04.2021 у загальному розмірі 43 дні, яка за вказаний період складається з щорічної відпустки у кількості 36 днів та додаткової відпустки 7 днів. Разом з тим позивачу було виплачено компенсацію за невикористувану відпустку за 8 календарних днів. Суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на наказ від 30.04.2021 № 60-ОС, яким було внесено зміни до Наказу №56-ОС в частині виплати компенсації за невикористану відпустку 8 календарних днів, оскільки даний наказ винесено вже після звільнення позивача, тобто після 28.04.2021. Щодо доводів представника БУВР річок Причорномор`я та нижнього Дунаю про те, що відповідачем виконувалося рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року, тому компенсація невикористаної відпустки розраховувалася за визначений судом період вимушеного прогулу, тобто з 21.10.2019 по 02.02.2020, суд враховує наступне. Як зазначено вище, постановою Одеського апеляційного суду від 19.08.2021 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2021 року в частині визначення розміру середнього заробітку\~за час вимушеного прогулу\~ змінено. Відповідно до мотивувальної частини рішення суду апеляційної інстанції, періодом вимушеного прогулу [PERSON] є 25.10.2019 по 20.04.2021. При цьому, жодних доказів здійснення розрахунку компенсації позивачу за невикористану відпустку, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, відповідачем надано не було. Твердження представника відповідача про те, що [PERSON] має право лише на щорічну основну відпустку не узгоджуються умовами Колективного договору, відповідно до якого визначено право позивача на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 7 календарних днів. Вказаним договором не передбачено будь-яких підстав для обмеження такого права за певних обставин. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути компенсацію за невикористану відпустку за 35 календарних днів (43 8) у розмірі 7118,65 гривень (35 днів х 203,39 грн. (середньоденна сума відпускних)). Відповідно\~\~до\~\~частини\~\~першої\~статті 47 КЗпП\~України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Згідно\~\~зі\~статтею\~\~116\~\~КЗпП\~\~України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП\~\~України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом, в день звільнення позивачу не було сплачено всіх сум, що належали йому від підприємства. Суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що у день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок з тих підстав, що 28.04.2021 позивач на роботі не перебував та на зв`язок не виходив, оскільки як вбачається з наказу № 56-ОС від 28.04.2021 про звільнення [PERSON] , останній з вказаним наказом був ознайомлений 28.04.2021, про що підтверджується його підписом та відповідає записам у трудовій книжці позивача, копія якої наявна в матеріалах справи. Відповідно\~\~до\~\~висновків Великої Палати Верховного\~\~Суду,\~\~викладених у постанові\~\~від 26\~\~червня\~\~2019 року\~\~у справі\~№ 761/9584/15-ц, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика\~\~Палата Верховного Суду вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З врахуванням обставин справи, розміру сум, що при звільненні належали позивачу від підприємства, суд дійшов висновку про необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до\~статті 117 КЗпП України. Так,\~\~при звільненні позивачу не було сплачено заборгованість з заробітної плати у розмірі 67,26 гривень та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7118,65 гривень. З огляду\~\~на\~\~очевидну\~\~неспівмірність заявлених до стягнення\~\~сум середнього заробітку зі\~\~встановленим розміром\~\~заборгованості,\~\~характером\~\~цієї заборгованості, діями позивача та відповідача,\~\~суд\~\~вважає\~\~справедливим,\~\~пропорційним і таким, що\~\~відповідає обставинам цієї справи, визначити розмір\~\~відповідальності відповідача за\~\~прострочення\~\~ним належних позивачу виплат\~\~при звільненні в сумі 7185,91 гривень, що відповідає загальному розміру невиплачених позивачу сум при звільненні. Крім того,\~позивачем заявлено\~вимогу про\~стягнення моральної\~шкоди в\~розмірі 2000,00\~грн.,\~яка мотивована\~тим,\~що у зв`язку із несвоєчасною частковою виплатою коштів при звільненні та взагалі не\-виплатою більшої частини коштів, він зазнав моральних страждань, які проявились у тому, що він повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі щодо необхідності існування без грошей. Відповідно до положень\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч.2, 3\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди»\~обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Таким чином, моральна шкода має бути доведеною та обґрунтованою, натомість позивачем не надано жодних доказів, що свідчили б про обсяг моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто позивачем не доведено наявність самої моральної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. У зв`язку з викладеним суд вважає вимогу позивача про стягнення моральної шкоди необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, суд зазначає наступне, представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позову зокрема зазначав, що позивачем пропущений строк звернення до суду, передбачений ч.1\~ст.233 КЗпП України, вказуючи, що датою, з якої розпочався перебіг тримісячного строку звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є дата фактичної виплати позивачу належних йому сум при звільненні - 06.05.2021, оскільки позовна заява подана 15.11.2021, позивачем порушено строк звернення до суду. Згідно з положеннями ч.1\~ст.233 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Між тим відповідно до п.1\~Глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, який набрав чинності 02.04.2020, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236\~з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 року продовжено на всій території України дію карантину, встановленого\~постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Позивач звернувся до суду з позовом 16.11.2021, тобто в період дії карантину. Таким чином суд вважає, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами. \~ \~ \~ \~Крім того, згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 908 грн.

Outcome: partial