Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-09 00:00:00

У січні позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, третьої особи, в якому просив позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 17 січня 2022 року позовна заява була залишена без руху, позивачу було надано строк для усунення недоліків, із правильним визначенням правового положення матері - [PERSON] , шляхом подання нової редакції позовної заяви. 03 лютого 2022 року позивач подав до суду нову редакцію позовної заяви на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху від 17 січня 2022 року. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2022 року було прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 липня 2022 року підготовче засідання по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Слухання справи неодноразово відкладалось через неявки сторін. Представник позивача Органу опіки та піклування в особі виконкому Миколаївської міської ради повністю підтримала позовні вимоги, просила про їх задоволення. Відповідач до судових засідань не з`явився, про час та місце судових засідань був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, наявна нотаріально посвідчена заява про розгляд справи у його відсутність, позов повністю визнав щодо позбавлення його батьківських прав (реєстр за №1733 від 03 грудня 2021 року). Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради в судові засідання не з`явився, просив про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, прийшов до наступного. Батьки несуть відповідальність за виховання своїх дітей. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Згідно положення статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно частини першої та другої ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З огляду на викладене батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є батьком [PERSON] , [INFO] . [PERSON] перебуваючи в зареєстрованих відносинах з [PERSON] , народила сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] відмовився визнавати батьківство сина, а також не бажав піклуватися і забезпечувати дитину. Матір була вимушена зареєструвати народження сина відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Матір, [PERSON] в березні 2017 року звернулася до суду з позовом про встановлення факту батьківства [PERSON] та стягнення аліментів на утримання дитини. Рішенням від 26 грудня 2017 року Центральним районним судом було визнано батьком [PERSON] малолітнього [PERSON] , [INFO] та стягнено аліменти на виховання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Батько жодного разу з сином не спілкувався. Дитина весь час проживала з матір`ю, де для дитини створені належні умови для проживання. Матір [PERSON] звернулася із заявою до Служби у справах дітей адміністрації Центрального району з проханням влаштувати її сина до КЗ «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» МОР у зв`язку із тим що, вона мала погане самопочуття, в неї було діагностовано рак лівої молочної залози, МТС в головний мозок. Батько дитини [PERSON] відмовився забрати сина до себе для його виховання та проживання, пояснивши тим самим відсутність бажання виховувати дитину. 03 грудня 2021 року, відповідач [PERSON] , надав до Служби нотаріальну засвідчену заяву про те що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав на свого сина - [PERSON] , [INFO] та надав згоду на його усиновлення та зміну прізвища та по-батькові. 05.01.2022 року за № 65/02.02.01-22/06/14/22 Органом опіки та піклування, виконкомом Миколаївської міської ради складено Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . На даний час, малолітній [PERSON] , [INFO] взятий на облік дітей, що опинилися в складних життєвих обставинах Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради та з 13 січня 2021 року знаходиться в КЗ «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» МОР. Згідно положення пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до пункту другого частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, лише у разі досягнення ними повноліття. За приписами п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги Висновок Органу опіки та піклування, виконкому Миколаївської міської ради, суд дійшов висновку про позбавлення відповідача [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] , - з підстав самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, свідомого ухилення від виховання та утримання дитини, відсутності бажання на виконання батьківських обов`язків, в обсязі ,необхідному для їх нормального виховання та утримання, відсутності прояву інтересу до внутрішнього світу дітей, що не спростовано відповідачем під час судового розгляду справи. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до положень статей 168, 169 Сімейного кодексу України, відповідачі, як батька дітей, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлений права на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з дітьми, так і з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved