Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 19 вересня 2022 року звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу. Заявник у своїй заяві посилається на те, що йому належить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП| Дн № 009665, в якому його дані: прізвище, ім`я, по батькові записано із помилкою, а саме [PERSON] , а правильно по паспорту вказано як [PERSON] ; помилка в написанні вказаних особистих даних виникла через невірно внесено відомості до справи по відведенню (передачі) земельної ділянки в приватну власність. Вказана помилка перешкоджає йому в повній мірі користуватися, володіти та розпоряджатися вказаною власністю. Для подальшого розпорядження своєю земельною ділянкою йому необхідно встановити, що Державний акт на право власності на земельну ділянку дійсно належить саме йому, адже і його дані імені та по батькові в ньому і в паспорті різняться. \~ \~ \~ \~Отже, фактично в особистих даних заявника було невірно перекладено на українську мову імені та записано як « [PERSON] », тоді як інші правовстановлюючі документи, а також паспорт громадянина України, свідчать про правильність написання його імені як « [PERSON] ». Таким чином, при заповненні даних про заявника в цьому документі з урахуванням перекладу з російської на українську мови була допущена помилка в його імені, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують його особу та дані, що підтверджують придбання власності і інш.. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про власність, свою вищу освіту, шлюб, народження у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у документах була припущена вказана помилка в його особистих даних. Раніше він на ці розбіжності уваги не звернув і звернувся у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на його звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була про неможливість вказаного з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи. Заявник у своїй заяві просив суд встановити юридичний факт, що має юридичне значення, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП Дн № 009665 виданий головою Кіровської селищної Ради народних депутатів на ім`я [PERSON] , належить саме йому - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] виданий 03 червня 1997року Жовтневим РВДМУ УМВС України, в Дніпропетровській області, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] , задовольнивши заяву. \~ \~ \~ \~Представник заінтересованої особи Обухівська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили, в зверненні до суду погодився з заявою і вважав за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, по закону і рішення винести без його участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної заінтересованої особи згідно ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку заявника, заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом в судовому засіданні встановлено, що заявнику належить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП Дн № 009665, в якому, як він стверджує, його дані: прізвище, ім`я, по батькові записано із помилкою, а саме [PERSON] , а правильно по паспорту вказано як [PERSON] ; помилка в написанні вказаних особистих даних виникла через невірно внесено відомості до справи по відведенню (передачі) земельної ділянки в приватну власність. Вказана помилка перешкоджає йому в повній мірі користуватися, володіти та розпоряджатися вказаною власністю. Для подальшого розпорядження своєю земельною ділянкою йому необхідно встановити, що Державний акт на право власності на земельну ділянку дійсно належить саме йому, адже і його дані імені та по батькові в ньому і в паспорті різняться. Факт належності йому цього Державного акту на право власності на земельну ділянку підтверджується: копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП Дн № 009665, а також справою по відведенню (передачі) земельної ділянки в приватну власність; отримати новий Державний акт з виправленим прізвищем неможливо, оскільки відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права та їх обтяження на земельні ділянки реєструються у Державному реєстрі прав (ч. 1 ст. 5 Закону). Підтвердження права власності на земельну ділянку буде витяг із Державного реєстру прав на нерухоме майно, іншого порядку реєстрації права власності на земельну ділянку (в тому числі видачу Державних актів) чинне законодавство не передбачає. \~ \~ \~ \~Отже, фактично в особистих даних заявника було невірно перекладено на українську мову імені та записано як « [PERSON] », тоді як інші правовстановлюючі документи, а також паспорт громадянина України, свідчать про правильність написання його імені як « [PERSON] ». Отже при заповненні даних про заявника в цьому документі з урахуванням перекладу з російської на українську мови була допущена помилка в його імені, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують його особу та дані, що підтверджують придбання власності і інш.. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про власність, свою вищу освіту, шлюб, народження у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у документах була припущена вказана помилка в його особистих даних. Раніше він на ці розбіжності уваги не звернув і звернувся у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на його звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була про неможливість вказаного з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. У зв`язку з зазначеною обставиною на теперішній час заявник не має змоги належним чином упорядкувати і оформити свої ж документи, тому вимушений був звертатися з заявою до суду. Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~ Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. \~ \~ \~ \~На підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом з`ясовано, що дійсно [PERSON] належить Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП Дн № 009665, в якому його дані: прізвище, ім`я, по батькові записано із помилкою, а саме [PERSON] , а правильно по паспорту вказано як [PERSON] ; помилка в написанні вказаних особистих даних виникла через невірно внесено відомості до справи по відведенню (передачі) земельної ділянки в приватну власність. Вказана помилка перешкоджає йому в повній мірі користуватися, володіти та розпоряджатися вказаною власністю. Для подальшого розпорядження своєю земельною ділянкою йому необхідно встановити, що Державний акт на право власності на земельну ділянку дійсно належить саме йому, адже і його дані імені та по батькові в ньому і в паспорті різняться. Факт належності йому цього Державного акту на право власності на земельну ділянку підтверджується: копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП Дн № 009665, а також справою по відведенню (передачі) земельної ділянки в приватну власність; отримати новий Державний акт з виправленим прізвищем неможливо, оскільки відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права та їх обтяження на земельні ділянки реєструються у Державному реєстрі прав (ч. 1 ст. 5 Закону). Підтвердження права власності на земельну ділянку буде витяг із Державного реєстру прав на нерухоме майно, іншого порядку реєстрації права власності на земельну ділянку (в тому числі видачу Державних актів) чинне законодавство не передбачає. \~ \~ \~ \~Отже, фактично в особистих даних заявника було невірно перекладено на українську мову імені та записано як « [PERSON] », тоді як інші правовстановлюючі документи, а також паспорт громадянина України, свідчать про правильність написання його імені як « [PERSON] ». Ця обставина стала підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Отже при заповненні даних про заявника в цьому документі з урахуванням перекладу з російської на українську мови була допущена помилка в його імені, внаслідок чого є невідповідність між документами, що посвідчують його особу та дані, що підтверджують придбання власності і інш.. Зараз заявник почав приводити до ладу правовстановчі документи, в тому числі і про власність, свою вищу освіту, шлюб, народження у відповідності з законодавством, але зробити вказане виявилося неможливим, оскільки у документах була припущена вказана помилка в його особистих даних. Раніше він на ці розбіжності уваги не звернув і звернувся у офіційні інстанції для виправлення помилки. В теперішній час у зв`язку з необхідністю упорядкування документів заявник звернувся до заінтересованої особи з заявою про виправлення помилки, але на його звернення відповідь не надійшла взагалі, а потім була про неможливість вказаного з рекомендацією з цим питанням звернутися до суду. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦІІК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові якої, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В теперішній час право власності на нерухоме майно має бути зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З огляду на зазначене, внести виправлення у вказаному Державному акті в частині правильності написання імені власника [PERSON] в позасудовому порядку неможливо. Правовстановлюючий документ - це документ, який підтверджує права певного суб`єкта та складений у порядку, передбаченому законодавством. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. б ч. 1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: \~ \~ \~ \~право на спадщину; право на володіння та розпорядження власністю тощо. Відповідно до п. 12 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Таким чином, вбачається, що наявна розбіжність в написанні особистих даних заявника і така обставина перешкоджає заявнику із оформленні права власності на частку нерухомого майна, оскільки метою встановлення факту, що має юридичне значення є забезпечення можливості реалізації заявником гарантованого Конституцією України права на володіння та користування власністю, а також те, що іншого порядку та можливості встановити факт належності заявнику вказаного Державного акту про право власності на земельну ділянку у заявника немає. Ця обставина стала підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Саме по собі не вірне тлумачення та написання правописно прізвища чи імені заявника в документах при перекладі з російської мови на українську (договір, паспорт, диплом, трудова книжка, військовий квиток, свідоцтво про народження та інш.) або відповіді різних організацій і відомств (нотаріальні контори, ВУЗи, військові комісаріати, відділи РАЦС та інш.) не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає, що оскільки всі інші дані в свідоцтві, паспорті, адресній довідці та інших документах заявника повністю співпадають з встановленими судом даними, зазначеними у спірних документах, довідках заявника та інш., спору про право фактично немає, вищезазначені документи на назване право в передбаченому законом порядку не оспорені суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт належності саме заявнику [PERSON] , [INFO] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , належить правовстановлюючий документ: Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП Дн № 009665 виданий головою Кіровської селищної Ради народних депутатів на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт [NUMBER] виданий 03 червня 1997 року Жовтневим РВДМУ УМВС України, в Дніпропетровській області, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином обставини заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved