Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Виконавчий комітет Луцької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , яка перейменована згідно рішення Луцької міської ради від 25.11.2008 року № 820-1). В даному житловому будинку зареєстровані її племінник [PERSON] разом зі своїми синами, її внуками: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що [PERSON] разом із дітьми є лише зареєстрованим, але з 20 травня 2020 року проживають за іншою адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок належить на праві власності його дружині. Звернення до суду з цим позовом зумовлено тим, що факт реєстрації відповідачів в належному їй помешканні впливає на обсяг прав власника майна, зокрема, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються її права, оскільки вона несе ці витрати самостійно. З огляду на наведене позивач просить визнати [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою від 27 травня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Станом на 20 жовтня 2022 року до суду від відповідачів відзив на позовну заяву не надходив. 20 жовтня 2022 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Єлова В.А. надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити. В заяві від 21 вересня 2022 року щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Шульган Ф.П. подав суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позову та ухвалення заочного рішення не заперечує. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явились в судове засідання, відзиву на позов не подали та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд з матеріалів справи встановив, що позивач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 жовтня 2022 року. Згідно рішення Луцької міської ради від 10 вересня 2008 року № 30/198 про перейменування [ADDRESS] . Також, як вбачається з копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , в нижньому правому кутку проставлена відмітка виконавчого комітету Луцької міської ради від 05.05.2009 року , [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS] згідно рішення Луцької міської ради від 25.11.2008 року № 820-1 (а.с.9). Згідно з довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої 2.12.2021 року Департаментом ЦНАП Луцької міської ради, за адресою: [ADDRESS] станом на 22.12.2021 року зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Факт не проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується повідомленням Луцького РУП ГУНП у Волинській області про розгляд звернення за №53853 від 28.12.2021 року. З даного повідомлення вбачається, що відповідачі з травня 2020 року не проживають за адресою: [ADDRESS] , а проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). З відповіді Лищенського старостинського округу Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 09 серпня 2022 року № 26 на адвокатський запит представника позивача [PERSON] - адвоката Єлова В.А. вбачається, що адміністрацією старостинського округу сіл Лище та Воротнів спільно зі службою у справах дітей Підгайцівської сільської ради проведено перевірку матеріально-побутових умов проживання гр.. [PERSON] та його дітей, що проживають за адресою [ADDRESS] - без реєстрації (а.с.46). Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 № 344/9319/19. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в жилому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від від 14.06.2022 р. у справі N 161/20415/19 При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Крім того, нормами, визначеними в ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Зазначене дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини її не проживання за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку позивача, однак за власним бажанням, добровільно залишили помешкання понад рік тому, тобто визначили собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не беруть участі в його утриманні. Наведене свідчить, про втрату ними інтересу до такого житлового приміщення. З огляду на викладене, суд приходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог, також в частині визнання неповнолітніх осіб, такими, що втратили право користування житлом, оскільки реєстрація неповнолітніх дітей в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved