Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання майна спільним майном подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1996 року та мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі у період 2006-2018 років за спільні кошти подружжя було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці отриманій [PERSON] 20 серпня 2007 року на підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області №372 від 26 березня 2007 року. Спільне життя не склалось та на момент звернення до суду відповідачем подано до Суворовського районного міста Одеси заяву про розірвання шлюбу. Зважаючи на те, що право власності на майно набуде у шлюбі оформлено в цілому на відповідача просить суд(після уточнення позовних вимог) здійснити поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права спільної сумісної власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,06 га під будинком. 26 грудня 2019 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про відшкодування боргів. 12 березня 2021 року скориставшись своїм правом, до закінчення підготовного засідання [PERSON] змінив предмет та підстави зустрічного позову та просить суд визнати житловий будинок розташований за адресою за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку під будинком його особистою приватною власністю. В обґрунтування заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на наступні обставини. 20.09.2007 року [PERSON] отримав державний акт Серії ЯЕ № 659931 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5122782600:01:002:2426 площею 0.06 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] , на території Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області. Вказана земельна ділянка ним одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України у зв`язку з чим є його особистою приватною власністю, та не може бути визнана спільним майном подружжям. Після отримання у власність земельної ділянки [PERSON] почав будівництво житлового будинку, використовуючи виключно позичені у громадян кошти. Так, 02.09.2007 року, 01.03.2008 року, 07.08.2009 року, 03.04.2010 року та 11.09.2011 року у [PERSON] було отримано у борг відповідно - 10 000 євро, 9 300 євро, 9 700 євро, 10 000 євро та 8 900 євро. 05.09.2008 року та 06.08.2009 року у [PERSON] було позичено на будівництво відповідно -10 000 євро та 9 500 євро. 05.08.2009 року у [PERSON] було взято у борг на будівництво 10 000 євро. 20.04.2010 року та 15.03.2011 року у [PERSON] було позичено два рази по 10 000 євро. Загальна сума боргу складає 97 400 євро, які повністю були витрачені на будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] . Запозичені особисто кошти відповідач витратив на будівництво спірного будинку. Будучи професійним будівельником відповідач [PERSON] , особисто вів контроль за будівельними роботами та забезпеченням матеріалами (постачанням), вкладаючи дуже багато сил та витрачаючи часу на проведення робіт. З вищезазначеного вбачається, що [PERSON] збудував будинок за адресою: [ADDRESS] , а тому просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку з кадастровим номером 5122782600:01:002: 2426 площею 0.06 га для ведення садівництва за адресою: [ADDRESS] , на території Красносільської сільської ради Лиманського (Комінтернівського) району Одеської області. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував. Просив суд заговорити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідач [PERSON] надав суду свої пояснення, щодо обставин будівництва спірного будинку, зокрема стверджував, що будинок будував для особистих потреб оскільки вони з часу укладення шлюбу проживали в належній [PERSON] квартирі та під час непорозумінь в сім`ї дружина починала виганяти його з житла. Разом з тим [PERSON] повідомив суду, що рішення про отримання коштів у борг приймалося з дружиною спільно, дружина вела облік витрат на будівництва записуючи їх у окремий зошит, збирала чеки. Відповідач та його представник підтримали зустрічний позов, заперечували проти доводів первісного позову. Просили суд задовольнити зустрічний позов та відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що 13 січня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Суворовської райради народних депутатів м.Одеси зареєстровано шлюб, актовий запис № 21. Від спільного проживання сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] є інвалідом другої групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] від 11.08.2016 року та довідкою МСЕК №786632 від 23 грудня 2015 року. На підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 26 березня 2007 року №372 [PERSON] отримано у власність земельну ділянку площею 0,06 га, розташовану на території [ADDRESS] , із цільовим призначенням для ведення садівництва, про що видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №659931. 24 червня 2007 року [PERSON] уклала з ФОП [PERSON] договір купівлі проектної документації для будівництва котеджу. Згідно витягу про державну реєстрацію прав №32688478 від 26 грудня 2011 року право власності на садовий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (1/1 частка) на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 25 листопада 2011 року. Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 09 липня 2018 року державним реєстратором Вайцехвоською Н.К. зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . На замовлення [PERSON] виготовлено висновок Експерта №06/21 згідно якого ринкова вартість житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , без урахування вартості земельної ділянки, на момент проведення дослідження складає: 3255017,0 грн. (по курсу НБУ на дату оцінки: 100 доларів США - 2755,50 грн.). В результаті проведеного дослідження у відповідності до методики визначення фактичних обсягів та вартості виконаних будівельних робіт за звітною документацією за видавництвом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз 2009 рік р/к 10.6.01 визначено об`єм та вартість фактично виконаних робіт з будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Кошторисна вартість складає: 3295853,00 грн. В результаті проведеного дослідження, єксперт також дійшов висновку про неможливість поділу в натурі житлового будинку виходячи з рівності часток співвласників. Згідно розписки від 02 вересня 2007 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму в еквівалентну 10 000 € (десять тисяч євро) з умовою їх повернення протягом 30 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 01 березня 2008 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму в еквівалентну 9300 € (дев`ять тисяч триста євро) з умовою їх повернення протягом 50 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 05 вересня 2008 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму 10000 € (дев`ять тисяч триста євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 180 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 05 серпня 2009 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму в еквівалентну 10000 € (дев`ять тисяч триста євро) для будівництва житлового будинку з умовою їх повернення протягом 180 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 06 серпня 2009 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму 9500 € (дев`ять тисяч п`ятсот євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 60 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 07 серпня 2009 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму еквівалентну 9700 € (дев`ять тисяч сімсот євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 50 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 03 квітня 2010 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму еквівалентну 10 000 € (десять тисяч євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 20 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 20 квітня 2010 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму еквівалентну 10 000 € (десять тисяч євро) з умовою їх повернення протягом 360 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 15 березня 2011 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму еквівалентну 10 000 € (десять тисяч євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 360 днів з моменту пред`явлення вимоги. Згідно розписки від 11 вересня 2011 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] суму еквівалентну 8900 € (вісім тисяч дев`ятсот євро) для будівництва будинку з умовою їх повернення протягом 30 днів з моменту пред`явлення вимоги. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сусідом сторін у справі по спірному будинку, повідомив суду, що він особисто бачив як [PERSON] займався спорудженням будинку, позивачку [PERSON] на прибудинковій території також бачив постійно, проте остання участі у будівництві не приймала та лише поралась на городі біля будинку. Дослідивши надані сторонами докази вислухавши пояснення сторін, їх представників та свідка суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку виходячи з наступного. Судом прийнято до уваги, що спорудження будинку на отриманій [PERSON] у власність земельній ділянці розпочато та закінчено у період перебування сторін у шлюбі, після завершення будівництва сім`я як вказує позивач та визнається відповідачем вселилась до будинку та проживала там спільно кінця 2018 року, тобто до часу коли було прийнято рішення про ініціацію розлучення. Посилання відповідача [PERSON] , про те що він здійснював спорудження будинку самостійно та для своїх власних потреб на переконання суду не заслуговують на увагу, оскільки саме позивачем [PERSON] укладався договір купівлі проектної документації для будівництва котеджу також зі слів відповідача [PERSON] , позивач вела зошит куди записувались всі витрати на будівництво, що безумовно свідчить про її безпосередню зацікавленість та залучення до процесу зведення будинку. Крім того з показів свідка [PERSON] допитаного в судовому засіданні вбачається, що позивач [PERSON] , хоч участі безпосередньої будівництві не брала часто разом з дітьми, з`являлась на будівництві, поралась в огороді, тобто приймала посильну участь облагородженні присадибної земельної ділянки зважаючи на наявну у позивача інвалідність та проблеми зі здоров`ям, Щодо тверджень відповідача за первісним позовом [PERSON] про те, що будинок зведений на його особисті кошти отримані ним у борг за численними борговими розписками, суд наголошує на тому, що вказані кошти були взяті у борг відповідачем у період перебування у шлюбі та з метою спорудження житлового будинку призначеного для подальшого проживання сім`єю з позивачем [PERSON] та дітьми, тобто кошти отримувались в інтересах сім`ї та не можуть вважатись його особистими. Крім того в судовому засіданні 19.09.2022 року відповідач [PERSON] підтвердив суду, що рішення про залучення коштів у борг для будівництва було спільним з дружиною [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов`язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Виходячи із задоволення вимог позивача за первісним позовом [PERSON] вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку, не підлягає задоволенню вимога позивача за зустрічним позовом(відповідача за первісним позовом) [PERSON] про визнання вказаного будинку його особистою приватною власністю, з вищевикладених підстав та як такі, що є взаємовиключними. Щодо вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про визнання за нею 1/2 частини земельної ділянку [NUMBER] під будинком суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині враховуючи наступне. Відповідно до п.5 ч.1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 зазначено, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Отже, земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] , а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки не набута як майно, нажите подружжям за час шлюбу, а одержана громадянином як частка у земельному фонді держави на підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 26 березня 2007 року №372 . Вирішуючи спір щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки площею 0,06 га, суд виходить з того, що земельна ділянка набута у власність [PERSON] в порядку безоплатної приватизації і відповідно не належить до спільного майна подружжя. Разом з тим відповідно до статей 81, 116 ЗК України земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Проте, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналіз норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Такі висновки суду в цій частині узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,06 га розташованої за адресою [ADDRESS] , оскільки за цим рішенням до позивача [PERSON] перейшло право власності на 1/2 частину житлового будинку. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. При вирішенні справи суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 6-539цс16. Оскільки спірна житловий будинок набутий у власність сторонами за час зареєстрованого шлюбу, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved