Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

У червні 2022 року представник позивача адвокат Самойленко П.М. засобами поштового зв`язку направив до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву до відповідача [PERSON] про відшкодування збитків у порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 28 серпня 2020 року між [PERSON] (пенсіонер, має пільгу 50%) та ПрАТ СК «ВУСО» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 201073572, за умовами якого цивільно-правову відповідальність належного страхувальнику транспортного засобу «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , було застраховано з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну у розмірі 130 000,00 грн. Відповідно до умов вказаного договору ПрАТ СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку з вини [PERSON] сплатити на користь потерпілої особи страхове відшкодування. 02 грудня 2020 року о 08 год. 30 хв. в м. Дніпро по вул. Набережній Заводській, відповідач [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Passat», д.н.з. [NUMBER] , під час перестроювання не надав перевагу у русі автомобілю, що рухався в попутному напрямку та здійснив зіткнення з автомобілем «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER] . В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER] . Постановою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~18.01.2021\~року [PERSON] \~визнано винним\~у вчиненні\~адміністративного правопорушення,\~передбаченого ст.\~124\~КУпАП та\~накладено адміністративне\~стягнення у\~вигляді штрафу\~у розмірі\~340\~грн.\~в дохід\~держави. Згідно ремонтної калькуляції № 2080635 від 09.12.2020 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER] складає 36 358,84 грн. Факт ДТП, що відбулася 02 грудня 2020 року, був визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком та за заявою потерпілої особи на підставі страхового акту № 2080635-1 від 16.12.2020 року здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 10\~000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 37579 від 16.12.2020 року. Таким чином, відшкодувавши матеріальну шкоду у сумі 10\~000,00 грн., ПрАТ СК «ВУСО» отримало право регресної вимоги до відповідача [PERSON] щодо стягнення 50% суми виплаченого страхового відшкодування, а саме 5 000,00 грн., оскільки при укладенні договору страхування було застосовано пільгу у вигляді зменшення розміру страхового платежу на 50% на підставі п. 13.1 ст. 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 16.12.2021 року між ПрАТ СК «ВУСО» (первісним кредитором) та ФОП [PERSON] (новим кредитором) укладено Договір № 16/12/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого старий кредитор відступає, а новий отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору, зокрема і за полісом обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 201073572 від 28.08.2020 року. 30.12.2021 року відповідачу було направлено повідомлення про відступлення права вимоги та вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу, з метою досудового врегулювання спору, однак вимога про відшкодування збитків залишена відповідачем без виконання. Враховуючи викладене, представник позивача просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ФОП [PERSON] завдані збитки в порядку регресу в розмірі 5 000,00 грн., судові витрати по справі у розмірі 992,40 грн. та витрати на правову допомогу, з урахуванням додаткових пояснень, у розмірі 6 095,80 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 липня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження по справі та призначено судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2022 року клопотання представника позивача адвоката Самойленка П.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів було задоволено. Від представника позивача адвоката Ліфлянчика С.І. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У судовому засіданні позивач ФОП [PERSON] та його представник адвокат Самойленко П.В. позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні заявленим вимогам. В подальшому у судові засідання не з`явилися, позивач через систему «Електронний суд» направив заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Ліфлянчик С.І. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення аналогічні наданим запереченням. В подальшому у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та зібрані у справі докази, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 201073572 від 28 серпня 2020 року, страховиком ПрАТ СК «ВУСО» було застраховано на період з 29.08.2020 року по 29.08.2021 року цивільно-правову відповідальність [PERSON] перед третіми особами на випадок ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу Volkswagen Passat, д.н.з. [NUMBER] , з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну у розмірі 130 000,00 грн. Відповідно до умов вказаного полісу, ПрАТ СК «ВУСО» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь потерпілого страхове відшкодування (а.с. 14-15). Так, 02 грудня 2020 року о 08 год. 30 хв. в м. Дніпро по вул. Набережній Заводській, відповідач [PERSON] керуючи транспортним засобом Volkswagen Passat, д.н.з. [NUMBER] , під час перестроювання не надав перевагу у русі автомобілю, що рухався в попутному напрямку та здійснив зіткнення з автомобілем «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER] . В результаті ДТП було пошкоджено автомобіль «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER] . Постановою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~18.01.2021\~року [PERSON] \~визнано винним\~у вчиненні\~адміністративного правопорушення,\~передбаченого ст.\~124\~КУпАП та\~накладено адміністративне\~стягнення у\~вигляді штрафу\~у розмірі\~340\~грн.\~в дохід\~держави. (а.с. 21). Згідно із ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, вина відповідача [PERSON] встановлена та в порядку ст.\~82\~ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно ремонтної калькуляції № 2080635 від 09.12.2020 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER] складає 36\~358,84 грн. (а.с. 29-30). Відповідно до страхового акту № 2080635-1 від 16.12.2020 року ПрАТ СК «ВУСО» визнано ДТП, що відбулася 02 грудня 2020 року, страховим випадком, передбаченим Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та полісом № 201073572 від 28 серпня 2020 року. Розмір страхового відшкодування, який підлягає виплаті потерпілому, визнано таким, що підлягає виплаті в сумі 10 000,00 грн. (а.с. 33). Зазначена сума страхового відшкодування була сплачена потерпілому, тобто власнику транспортного засобу «Chevrolet\~Aveo»,\~д.н.з.\~ [NUMBER] , в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 37579\~від 16.12.2020\~року (а.с. 33 оберт). 16.12.2021 року між ПрАТ СК «ВУСО» та ФОП [PERSON] було укладено Договір № 16/12/2021 про відступлення права вимоги, відповідно до якого старий кредитор відступає, а новий отримує право вимоги по відшкодуванню у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору, зокрема і за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 201073572 від 28.08.2020 року (а.с. 9-12). З метою досудового врегулювання спору 30.12.2021 року відповідачу [PERSON] було направлено повідомлення про відступлення права вимоги та вимогу про відшкодування збитків в порядку регресу, однак вимога про відшкодування збитків залишена відповідачем без виконання (а.с. 34-35). Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Таким чином, до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача завданих збитків. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Так, відповідно до ст. 1 Закону страховики це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування». За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно із п. 22.1 ст. 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічне положення міститься у статті 27 Закону України «Про страхування». Положеннями п. 13.2 ст. 13 Закону визначено, що розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2 500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Відповідно до п.п. 381.1 ст. 381 Закону у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті\~13\~цього Закону\~(при\~укладенні договору\~страхування із\~застосуванням такого\~пункту),\~то особа,\~відповідальна за\~шкоду,\~заподіяну внаслідок\~дорожньо-транспортної\~пригоди,\~зобов`язана компенсувати\~страховику 50\~відсотків виплаченого\~страхового відшкодування. З огляду на вказане, ПрАТ СК\~«ВУСО» після виплати страхового відшкодування потерпілій особі, має право подати позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 2 постанови №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Нормою частини 1 статті 1166\~ЦК України передбачено, що шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Відповідно до ч. 2 ст.\~1187\~ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положеннями ч. 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Volkswagen Passat, д.н.з. [NUMBER] , на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ СК «ВУСО» за полісом № 201073572 від 28.08.2020 року, за кермом забезпеченого транспортного засобу, застрахованого із застосуванням пільги у вигляді зменшення розміру страхового платежу на 50%, на підставі п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», був відповідач [PERSON] , а не страхувальник-пільговик [PERSON] , то відповідач [PERSON] , як винуватець ДТП, зобов`язаний відшкодувати ПрАТ СК «ВУСО» 50% виплаченого страхового відшкодування. Разом з тим, враховуючи відступлення права вимоги ПрАТ СК «ВУСО» до ФОП [PERSON] , відповідно до договору № 16/12/2021 від 16.12.2021 року про відступлення права вимоги, то 50% виплаченого страхового відшкодування необхідно стягнути із відповідача на користь позивача. Враховуючи викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача завданих збитків в порядку регресу в розмірі 5\~000,00 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Представник позивача адвокат Самойленко П.М., просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 6 095,80 грн. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано: договір № 1818 від 25.05.2021 року про надання правової (правничої) допомоги (а.с. 36-37), акт приймання-передачі від 10.10.2022 року (а.с. 98) та копію платіжного доручення від 14.01.2022 року (а.с. 39). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання правової допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, враховуючи, що представник позивача уточнив вимоги щодо суми стягнення правової допомоги, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги при розгляді справи в суді у розмірі 6 095,80 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, із відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 992,40 грн. (а.с. 5). Витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн., які представник відповідача адвокат Ліфлянчик С.І. у відзиві просив стягнути з позивача на користь відповідача віднести на рахунок відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved