Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

У липні 2021 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнило, мотивуючи вимоги тим, що 11 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11232551000, за умовами якого відповідачу було надано кошти в сумі 125 000,00 доларів США на строк користування з 11 жовтня 2007 року по 10 жовтня 2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором [PERSON] та [PERSON] уклали договір іпотеки № 66758 від 11 жовтня 2007 року, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору № 11232551000 від 11 жовтня 2007 року рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2012 року стягнуто з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по договору про надання споживчого кредиту від 11 жовтня 2007 року № 11232551000 за період з 10 січня 2009 року по 12 грудня 2011 року у розмірі 64 892,40 доларів США - заборгованість по прострочених процентах за користування кредитом, 55 722 грн 53 коп. - пеню за несвоєчасне погашення кредиту, 87 161 грн 80 коп. - пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом. Зазначає, що 11 червня 2012 року між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені договір факторингу № 4 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки перейшло до ТОВ «Кей-Колект». Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 вересня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні щодо виконання виконавчого листа № 2-743/12, виданого Зарічним районним судом м. Суми про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором на ТОВ «Кей-Колект». В рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-743/12 було описано та передано на реалізацію належне боржнику нерухоме майно: 90/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За результатом проведення третіх прилюдних торгів виявлено, що на об`єкт нерухомості немає ринкового попиту та відсутні заявлені учасники. У зв`язку із чим було прийнято рішення про залишення за стягувачем ТОВ «Кей-Колект» нереалізованого майна. 02 березня 2021 року на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ситник С.М., за реєстраційним № 333 право власності на 90/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект». Зауважує, що право власності [PERSON] на 90/100 часток домоволодіння за адресою: [ADDRESS] припинено у зв`язку зі зверненням стягнення на майно за зобов`язаннями власника, тому разом з ним припинені й всі правомочності встановлені в ч. 1 ст. 317 ЦК України, в тому числі і право користування житловим приміщенням членами його сім`ї. Разом з тим, з довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що реєстрація малолітнього [PERSON] у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] відбулася після передачі на реалізацію арештованого майна (29 квітня 2020 року), що свідчить про те, що неповнолітня дитина була зареєстрована власником майна ( [PERSON] ) з метою утруднення виконання судового рішення про стягнення заборгованості. Крім того, сам боржник з моменту укладання договору іпотеки (11 жовтня 2007 року) та передачі на реалізацію іпотечного майна (29 квітня 2020 року) був зареєстрований за іншою адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд усунути перешкоди в праві розпорядження майном шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] (т. 1, а.с. 81-84). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 03 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 13 вересня 2021 року. 13 вересня 2021 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено на 01 листопада 2021 року у зв`язку з неявкою в судове засідання відповідачів. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що у житловому будинку по [ADDRESS] він та його сім`я проживають з 14 вересня 2007 року з моменту набуття права власності на його частину згідно договору купівлі продажу. Тобто, мають достатньо триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання. Іншого житла у власності чи користуванні відповідача та його сім`ї не має. Інший співвласник вказаного будинку [PERSON] вимог про виселення відповідача [PERSON] та його сина із вказаного будинку не заявляла. Відтак, позивачем не доведено незаконності користування вказаним житлом відповідачами (т. 1, а.с. 118). 01 листопада 2021 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено на 26 листопада 2021 року у зв`язку з витребуванням доказів. 26 листопада 2021 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено на 17 січня 2022 року у зв`язку з витребуванням доказів. 17 січня 2022 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено на 09 березня 2022 року за клопотанням представника позивача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 лютого 2022 року залучено до участі у справі третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . Ураховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії в Україну, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п. 1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року № 5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні. Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року № 11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року. Призначено підготовче засідання на 24 травня 2022 року. 24 травня 2022 року протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено на 07 липня 2022 року за клопотанням представника відповідача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 15 вересня 2022 року. 15 вересня 2022 року протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено на 28 вересня 2022 року у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги на території Сумської області. В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Кей-Колект» Пилипенко С.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Цюпки О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Третя особа Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради просила провести розгляд справи без участі їх представника. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Відповідно до частини 3 статті 223 ЦПК України неявка відповідача та третіх осіб в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності нез`явившихся учасників справи. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11232551000 (т. 1, а.с. 25-28). На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 11 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладений договір іпотеки № 66758, за умовами якого [PERSON] , як власник 90/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , передав в іпотеку вказане майно (т. 1, а.с. 29-31). Крім того, 11 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 66758, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 32-34). 11 червня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк», згідно з договором факторингу та договору про відступлення прав за договорами іпотеки, передало свої права за зобов`язаннями за кредитним та іпотечними договорами ТОВ «Кей-Колект» (т. 1, а.с. 36-40, 41, 42-44, 45). Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 09 вересня 2013 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-743/12, виданого Зарічним районним судом м. Суми про стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором на ТОВ «Кей-Колект» (т. 1, а.с. 35). Постановою старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 13 вересня 2017 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-743/12, виданого Зарічним районним судом м. Суми про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості в сумі 64 892,40 доларів США, 55 722 грн 53 коп. - пені за несвоєчасне погашення кредиту, 87 161 грн 80 коп. - пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах за користування кредитом з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» (т. 1, а.с. 46). Постановою старшого державного виконавця Зарічного відділу державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 06 жовтня 2020 року передано стягувачу ТОВ «Кей-Колект» в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-743/12, виданого Зарічним районним судом м. Суми 90/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на загальну суму 798819 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 50). На підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02 березня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ситник С.М., за реєстраційним № 333 право власності на 90/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект» (т. 1, а.с. 52, 54-55). Відповідно до висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 26 вересня 2022 року №1245/27.1-26 Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вважає, що позов ТОВ «Кей-Колект» в частині втрати права користування житловим приміщенням (будинком) за адресою: [ADDRESS] , малолітнім [PERSON] , [INFO] , не підлягає задоволенню (т. 2, а.с. 94). За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Суд враховує, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Виходячи з матеріалів справи, право власності на 90/100 часток спірного будинку зареєстровано за позивачем на підставі акта державного виконавця від 23 вересня 2020 року про реалізацію предмета іпотеки, постанови державного виконавця від 06 жовтня 2020 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02 березня 2021 року (т. 1, а.с. 48-49, 50, 52). Отже, спірний житловий будинок до набуття позивачем права власності на нього, був предметом іпотеки. При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам,

Outcome: dismissed