Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до обєднаної територіальної громади в особі Доманівської селищної ради Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю посилаючись на те, що у вона в семирічному віці вселилася в житловий будинок із господарськими спорудами по [ADDRESS] . В зазначеному будинку з 1986року позивач проживала разом з бабусею [PERSON] , яка померла в 2016році. Після смерті бабусі зясувалося, що жодних документів на вказаний будинок взагалі не існує, тобто [PERSON] офіційно ніколи не була власницею даного будинку. За даними спеціаліста з інвентаризації нерухомого майна, будинок по [ADDRESS] ні за ким не зареєстрований. Позивач з 1986р.відкрито володіє будинком та розпоряджається ним, однак не є його власником . Інші особи на даний будинок не претендують. Враховуючи, що іншим чином позивач не може оформити право власності на даний житловий будинок, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності за набувальною давністю. Позивач та представник позивача - адвокат Вовчанська Г.С. у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялися. Представник позивача надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та без участі позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник позивача в письмовій заяві зазначила, що нумерація зазначеного будинку змінена з № 2 на № 2а, просить суд звернути на це увагу і визнати за позивачем право власності саме на цей будинок. Представник відповідача - Доманівської селищної ради Миколаївської області у судове засідання надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи,суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] з 08.12.2003року , про що свідчить копія її паспорта. Згідно погосподарських книг №4 за 1986-1990р.р., книги №2 за 1991-1995р.р., книги №2 за 1996-2000роки; книги №2 за 2001-2005роки;книги №2 за 2006-2010роки; книги №2 за 2011-2015роки; книги №3 за 2015-2020роки [PERSON] проживає в [ADDRESS] , з 1986року по теперішній час, що підтверджено витягом, складеним виконавчим комітетом Доманівської селищної ради №380 від 09.10.2020р. . Згідно довідки №72 від 28.01.2020року, виданої виконавчим комітетом Доманівської селищної ради Миколаївської області, [PERSON] , є власником будинку в [ADDRESS] ; рік забудови 1973р. Відповідно до довідки №375 від 06.10.2020року,в.о.старости с.Петропавлівка, [PERSON] є власником будинку в [ADDRESS] , без правовстановлюючих документів. Згідно довідки №11 від 12.03.2020року , виданої інженером з інвентирізації нерухомого майна [PERSON] , проведені інвентарізаційні роботи житлового будинку та господарчих будівель за адресою [ADDRESS] . Обєкти самочинного будівництва відсутні. Відомості щодо права власності відсутні. Відповідно до ксерокопії облікової картки об"єкта погосподарського обліку за адресою в [ADDRESS] , станом на 2016р. проживали [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] в цьому році померла. [PERSON] продовжувала проживати в цьому будинку по 2020р., тобто по час звернення до суду. Згідно рішення виконавчого комітету Доманівської селищної ради №11 від 25.01.2022р. прийнято рішення змінити адресу житлового будинку з приналежними господарськими будівлями та спорудами, який належить [PERSON] з [ADDRESS] на адресу [ADDRESS] . Позивач в позовній заяві зазначила, що проживала в будинку по [ADDRESS] з 1986р. разом із бабусею [PERSON] , яка померла в 2016р. Після смерті бабусі залишилася проживати в зазначеному будинку самостійно. З моменту вселення в будинок, тобто з 1986р. вона відкрито та добросовістно володіє чужим майном, тобто більше 10 років. Право власності на даний будинок не було ні за ким зареєстроване, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 2 зазначено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначена правова позиція знайшла своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». При вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред`явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. При вирішенні спорів, пов`язаних із виникненням і припиненням права власності, слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК України про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Аналізуючи досліджені в судовому засіданні письмові докази, суд приходить висновку, що позивачем не були доведені родинні відносини із бабусею [PERSON] , тому зараховувати час проживання разом з бабусею і прийняття спадщини після бабусі, як спадкоємиці , у суда не має підстав. Після досягнення повноліття, тобто з [INFO] , позивачка як повнолітня особа проживала та володіла даним будинком без реєстрації права власності. Враховуючи, що набувальна давність застосовується лише після 01 січня 2011р., а позивачка на цей час продовжувала проживати та володіти даним будинком і проживає до теперешнього часу, вона набула право власності на спірний будинок за набувальною давністю, так як минуло більше 10 років з моменту відкритого, добросовістного та безперервного володіння житловим будинком та набуття чинності вимог, зазначених у ст.344 ЦК України. За таких обставин, суд вважає законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги про визнання за позивачем права власності на зазначене майно за набувальною давністю .

Outcome: approved