Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить: поновити його на роботі на посаді начальника юридичного відділу Акціонерного товариства «Київметробуд»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2021 до дня поновлення на роботі; стягнути моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 01.02.2007 він працював на посаді начальника юридичного відділу Акціонерного товариства «Київметробуд». За свою роботу в останній період часу позивач отримував заробітну плату в розмірі 25000,00 грн. на місяць на руки (чистими). Попередженням від 04.03.2021 позивача було повідомлено про зменшення заробітної плати до 11000,00 грн., тобто чистими сума заробітної плати мала становити приблизно 8500,00 грн. Наказом №135 від 31.05.2021 позивача звільнено на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із зміною істотних умов праці). Позивач вважає звільнення незаконним, посилаючись на те, що в організації виробництва і праці позивача як працівника нічого не змінилось, тому роботодавець не мав права змінювати системи і розміри оплати праці. Крім того, такі зміни не були погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації. На підставі викладеного позивач просить позов задовольнити. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2021 позовну заяву [PERSON] передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. 10.12.2021 позовна заява [PERSON] надійшла до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 20.12.2021 року прийнято справу до провадження Солом`янського районного суду м. Києва та відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, сторони у судове засідання не викликалися. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до такого. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 01.02.2007 [PERSON] прийнятий на посаду начальника юридичного відділу ВАТ «Київметробуд», назву якого 08.12.2020 було змінено на АТ «Київметробуд». Повідомленням АТ «Київметробуд» №9 від 04.03.2021 позивача було попереджено про зміни в організації праці відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України та про встановлення позивачу з 11.05.2021 посадового окладу у розмірі 11000,00 грн. Вказане повідомлення підписано позивачем 09.03.2021. Встановлено, що 31.05.2021 позивача було звільнено на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі Наказу №135 від 31.05.2021. Так, відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Підстави припинення трудового договору встановлені статтею 36 КЗпП України. Зокрема, згідно з приписами пункту 6 статті 36 КЗпП України, однією із підстав припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. За змістом частин 3, 4 статті 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Положеннями частини 1 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі, у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Судом встановлено, що повідомленням АТ «Київметробуд» №9 від 04.03.2021, відповідно до ч.3 ст. 32 КЗпП України, позивача було попереджено про зміни в організації праці з 11.05.2021 (Наказ №31 від 23.02.2021) та про встановлення позивачу з 11.05.2021 посадового окладу у розмірі 11000,00 грн. Зі змісту повідомленням АТ «Київметробуд» №9 від 04.03.2021 також вбачається, що позивачу запропоновано протягом двох місяців з дня отримання цього повідомлення надати до відділу кадрів заяву про згоду або про відмову продовжувати роботу в нових умовах праці. Позивачу також роз`яснено, що відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці є підставою для звільнення на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. Повідомленням АТ «Київметробуд» №9 від 04.03.2021 про зміни в організації праці підписано позивачем 09.03.2021. 31.05.2021 позивача було звільнено на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із зміною істотних умов праці. Таким чином, про зміну істотних умов праці позивач був повідомлений у строк, визначений положеннями ч.3 ст. 32 КЗпП України. Враховуючи зазначене, звільнення [PERSON] за пунктом 6 статті 36 КЗпП України відбулося у відповідності до вимог, викладених у частині 3 статті 32 КЗпП України, а наказ АТ «Київметробуд» від 31.05.2021 №135 прийнятий з дотриманням вимог закону. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди слід зазначити таке. Частиною 2 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України). Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а саме, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Водночас, наявність вини не встановлена, так як дії інспектора патрульної поліції не було визнано в судовому порядку незаконними та/або протиправними. Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновками експертів, показаннями свідків. Матеріали справи не містять доказів які підтверджують факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань діями відповідача. В змісті позову відсутні відомості щодо обґрунтувань з чого виходив позивач при визначенні розміру суми компенсації за моральну шкоду, а також відомості про те, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності виші заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В ході розгляду справи судом не було встановлено факту порушення прав позивача під час його звільнення у відповідності до положень п.6 ст. 36 КЗпП України, а також позивачем не було доведено факту завдання йому діями відповідача моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди. Таким чином, відсутні усі обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Враховуючи зазначене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed