Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

12 квітня 2021 року [PERSON] через систему «Електронний суд» звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Т.С. і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. про визнання правочину недійсним, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності та поновлення запису про право власності. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2021 року до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року було замінено позивача [PERSON] його правонаступником [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2022 року було витребувано від Другої дніпровської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року було витребувано від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2022 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Позивач у своєму позові та запереченнях на пояснення третьої особи посилався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996 року, право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] . Взимку 2018 року [PERSON] звернувся із заявою про отримання дубліката зазначеного свідоцтва про право власності на квартиру та йому стало відомо, що право власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, укладеного між невідомими йому особами: [PERSON] і [PERSON] , було зареєстровано за [PERSON] . З приводу шахрайських дій відносно належного [PERSON] нерухомого майна поліцією 05 лютого 2019 року було внесено відомості до ЄРДР за № 12019040650000302 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Як було встановлено досудовим розслідуванням, 09 лютого 2016 року приватним нотаріусом Батовою Т.С. була посвідчена довіреність від імені [PERSON] на користь [PERSON] на розпорядження спірною квартирою. Довіреність приватним нотаріусом була посвідчена на підставі паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Корольовським РВ УМВС України у Житомирській області 21 грудня 2004 року, фото в паспорті було іншої особи. Паспорт громадянина України серії [NUMBER] було отримано [PERSON] в Ленінському РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області 12 травня 2008 року. На запит УДМС Житомирської області було надано відповідь, що бланк паспорту громадянина України серії [NUMBER] було оформлено 07 жовтня 1998 року на ім`я іншої особи, станом на 30 січня 2020 року має статус нечинного документа у зв`язку із втратою. Як зазначено у довіреності, на 10 арк. бланку паспорта наявна відмітка про реєстрацію шлюбу з [PERSON] , 1956 року народження. [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ніколи не перебував. Таким чином, довіреність від 09 лютого 2016 року, посвідчена приватним нотаріусом Батовою Т.С., була видана на підставі нечинного документа. Сама приватний нотаріус Батова Т.С. у своїй відповіді від 24 січня 2019 року зазначила, що за посвідченням довіреності на розпорядження квартирою [ADDRESS] зверталася інша особа з іншим документом, що посвідчує особу (паспортом). Таким чином, [PERSON] жодного волевиявлення щодо належної йому власності спірної квартири, не робив. 17 березня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , і [PERSON] , який було посвідченого приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. і зареєстрований в реєстрі за № 498. Зазначений договір було укладено на підставі шахрайських дій, оскільки жодних розпоряджень [PERSON] на належне йому майно не давав. Про порушене право [PERSON] стало відомо узимку 2019 року, з даним позовом він звернувся 12 квітня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності. Предметом розгляду цивільної справи було визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, посвідчено приватним нотаріусом Златовою Н.А., предметом розгляду даної цивільної справи є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року, тому відсутні підстави для закриття провадження по справі. [INFO] [PERSON] помер, правонаступником після його смерті є [PERSON] , який просив визнати недійсною довіреність від 09 лютого 2016 року, видану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] на розпорядження квартирою [ADDRESS] , посвідчену приватним нотаріусом Батовою Т.С. і зареєстровану за реєстровим № 252, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 17 березня 2016 року, укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кокосадзе Л.В. і зареєстрований за реєстровим № 498, скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та поновити запис про право власності на спірну квартири, судові витрати стягнути з відповідачів. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] про час та дату судового розгляду повідомлений в порядку ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Відповідач [PERSON] про час та дату судового розгляду повідомлений в порядку ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Третя особа [PERSON] у письмових поясненнях проти позовних вимог заперечувала, зазначивши, що позивач зазначає, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , жодних довіреностей він не підписував та не надавав. [PERSON] звертався до суду з ідентичних підстав з позовом про визнання недійсною довіреності від 09 лютого 2016 року, виданої на ім`я [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Батовою Т.С., про скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] і зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Оскільки судовими рішеннями [PERSON] було відмовлено у визнанні недійсною довіреності, підстави для визнання договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року недійсним відсутні. На теперішній час спірна квартира [ADDRESS] належить третій особі, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Златовою Н.А. Після набуття права власності на спірну квартиру вона вселилася до житлового приміщення і проживає в ній з родиною, зареєструвала своє місце проживання в ній, за власний кошт здійснила ремонт, сплатила заборгованість за комунальні послуги попереднього власника. Крім цього, при розгляді справи № 205/1777/19 судом було встановлено, що [PERSON] з 2014 року був обізнаний, що у належній йому квартирі хтось проживає та розпоряджається нею на власний розсуд, але не вчиняв жодних дій на захист свого права власності на спірну квартиру, тому з даним позовом він звернувся з пропуском строку позовної давності. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У своїй заяві до суду справу просила розглянути за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, у своїй заяві до суду справу просила розглядати за її відсутності. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Н.А. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, у своїй заяві до суду справу просила розглядати за її відсутності. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 1996 року на квартиру [ADDRESS] належало [PERSON] (а.с. 9-10). 09 лютого 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. було посвідчено довіреність, яку зареєстровано за реєстровим № 252, якою [PERSON] уповноважив [PERSON] на розпорядження (продаж) належною йому квартирою [ADDRESS] (а.с. 11). На підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року, укладеного між [PERSON] який діяв по довіреності від імені [PERSON] , і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 498, право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 18-19). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 квітня 2016 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 4667, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с. 23-25). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною довіреності від 09 лютого 2016 року, виданої на ім`я [PERSON] , на розпорядження (продаж) належною [PERSON] квартирою [ADDRESS] , посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. і зареєстрованої в реєстрі за № 252, було відмовлено (а.с. 91-94, 95-97). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 82). 29 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 09 грудня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з положеннями ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч. 1 ст. 245 ЦК України). Довіреність особи, яка тримається в установі виконання покарань чи слідчому ізоляторі, може бути посвідчена начальником установи виконання покарань чи слідчого ізолятора (ч. 3 ст. 245 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно з ч.ч. 1 ,2 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) Верховний Суд вказав, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Як на підставу позовних вимог про визнання довіреності недійсною сторона позивача посилалася, що [PERSON] жодних довіреностей не видавав, особу [PERSON] встановлено на підставі паспорта серії [NUMBER] , виданого Корольовським РВ УМВС України у Житомирській області 21 грудня 2004 року, який є недійсним, фотокартка особи, що містилася в паспорті, не є фото [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, було надано правову оцінку обставинам і доказам, на які сторона позивача посилалася, як на підставу своїх позовних вимог в частині визнання недійсною довіреності, та відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог в цій частині. Інших підстав, які вже були перевірені судами при розгляді цивільної справи № 205/1777/19 та їм надана правова оцінка, стороною позивача у своєму позові не зазначено, будь-яких додаткових належних та допустимих доказів судові також надано не було. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами, які б доводили факт того, що [PERSON] не було видано довіреність і він її не підписував, тобто, у нього була відсутня воля на наділення іншої особи повноваженнями для розпорядження належним йому нерухомим майном квартирою [ADDRESS] , судові надано не було, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оскільки у задоволенні позовних вимог про визнання довіреності від 09 лютого 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С., виданої [PERSON] на ім`я [PERSON] на право розпорядження спірним нерухомим майном, було відмовлено, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 березня 2016 року квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 498, скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та поновлення запису про право власності є похідними від позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, тому вони також задоволенню не підлягають. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві було відмовлено, понесені ним судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed