Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

В червні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визначення місця проживання спільного сина [PERSON] [INFO] , разом з його батьком [PERSON] . Позиція сторін у справі. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] , сторони розірвали шлюб, проживають окремо, дитина перебуває на утриманні батька. Позивач зазначає, що в березні 2016 року відповідач привезла сина до позивча, і з того часу син проживає разом з ним, та перебуває на повному матеріальному забезпеченні свого батька, тобто позивача по справі, який опікується життям та здоров`ям сина, приймає активну участь у вихованні дитини, має стабільне матеріальне становище і матеріально утримує свого сина. Позивач вказав, що не заперечує і ніколи не перешкоджає матері дитини, зустрічатися і спілкуватися з сином, зі свого боку сприяє тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері. Позивач вважає за доцільне визначити місце проживання сина разом з батьком. Відповідач позов визнає. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою суду від 13.07.2022 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 26.08.2022 року позивач подав суду заяву в якій вказв, що позовні вимоги підтримує, просить провести підготовче судове засідання без його участі. 26.08.2022 року відповідач [PERSON] подала суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги визнає, просить провести підготовче судове засідання без її участі. Ухвалою суду від 26.08.2022 року було витребувано у Служби в справах дітей БМР висновок щодо вирішення спору про визначення місця проживання дитини. 26.08.2022 року ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 29.09.2022 року ССД БМР суду надано висновок щодо вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Позивач в судове засідання не з`явився, 11.10.2022 року подав суду заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просить провести розгляд справи без його участі, судові витрати залишити за позивачем. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належно, особисто подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечила, щоб малолітній син проживав разом з батьком, позивачем по справі. Третя особа по справі, в судове засідання не направили свого представника, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради подали Висновок щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі, який 14.05.2012 року було розірвано. Наведене підтверджується копією рішення рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 14.05.2012 року №1003/7739/12 2/1003/2343/12. (а.с. 10). [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] [INFO] . Наведене стверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5). Встановлено, що дитина наразі проживає разом з батьком - [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджено витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/6095 від 30.05.2022року (а.с.12). Встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] навчається у Томилівській гімназії - початковій школі з 01.09.2016 року і по даний час. Мати [PERSON] не бере участі у навчанні та вихованні сина. Наведене підтверджується довідкою Томилівського навчально-виховного об`єднання "Загальноосвітня школа I-III ступенів - дитячий садок" № 6 від 01.06.2022 року ( а.с.14). Відповідно до характеристики Томилівського навчально-виховного об`єднання "Загальноосвітня школа I-III ступенів - дитячий садок" [PERSON], зарекомендував себе, як старанний, дисциплінований учень. Батько дитини [PERSON] приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина, цікавится успіхами дитини, відвідує батьківські збори. (а.с.13). Встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою в [ADDRESS] . Наведене підтверджено довідкою про реєстрацію місце проживання особи. ( а.с. 9). Встановлено, що за Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 23.09.2022 року № 652 «Про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору про визначення місця проживання дитини» затверджено Висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] [INFO] разом з його батьком [PERSON] (а.с.42,43). Із вказаного висновку вбачається, що батько малолітнього [PERSON] , разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , дружиною [PERSON] , та сином від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] проживають за адресою: [ADDRESS] . Діти проживають в окремій кімнаті, яка облаштована відповідно до потреб дітей. Позивач та його дружина працевлаштовані і мають постійний дохід. Позивач самостійно виховує і утримує свого сина з березня 2016 року. Мати дитини [PERSON] надала до Служби у справах дітей БМР заяву, в якій зазначила, що не заперечує щоб її син і надалі проживав з батьком. . ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року , яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. В ст.150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно ч. 1-2 ст. 155 Сімейного Кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги, що батько дитини [PERSON] в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки, переймається життям, здоров`ям, належним вихованням свого сина, суд враховує матеріальне забезпечення батька, його працевлаштування. Суд враховує Висновок органу опіки та піклування ВК БМР щодо доцільності проживання малолітнього [PERSON] разом з його батьком [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з метою забезпечення саме інтересів дитини, необхідно визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з його батьком, оскільки проживання малолітнього [PERSON] з батьком є звичним для дитини, та сама дитина бажає проживати з батьком, а матір дитини позов визнала. Також, суд вважає за потрібне в рішенні попередити обох батьків дитини про обов`язковість виконання ними своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього [PERSON] , лише, в його інтересах. Судовий збір позивач просив залишити за собою. На підставі викладеного та

Outcome: approved