Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

23.09.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суд уз позовом до Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання рішення №181/2 39 позачергової сесії 7 скликання Хотівської сільської ради від 09.04.2020 року недійсним та визнання права власності на земельну ділянку. \~ \~ \~ \~Позовна заява обґрунтована тим, що 17.12.2004 року [PERSON] стала власницею житлового будинку за адресою [ADDRESS] ( на сьогодні змінено назву вулиці на Щаслива) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, спадкова справа № 853 за 2004 рік , зареєстровано в реєстрі за № 2-4953. До спадку входило нерухоме майно - житловий будинок, який належав [PERSON] на праві власності (свідоцтво видане виконкомом Хотівської сільської ради Києво - Святошинського району Київської області 11.11.2004 року у відповідності з рішенням виконкому від 03.08.1993 року № 70, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 15.12.2004 року під реєстровим № 880 в реєстровій книзі №3) будинок позначений літерою А , загальною площею 84,1 м2, при ньому житлові споруди розташовані на земельній ділянці. 21.07.2020 року позивач звернулася з клопотанням до ГУ Держгеокадстру у Київській області про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та з письмовим запитом до Голови Хотівської сільської ради з вимогою надати документи щодо реєстрації земельної ділянки. 10.08.2020 року позивачка отримала відповідь за № 02-22/392 Хотівської сільської ради в якій було зазначено: «...за Вами як Власником домоволодіння [ADDRESS] на даний час земельна ділянка не зареєстрована . Рішенням 39 позачергової сесії 7 скликання № 181/2 від 09.04.2020 року було передано у власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0.1440 га в [ADDRESS] згідно фактичного користування та додано копію рішення.» Щодо розміру земельної ділянки , позивачка зазначила, що 01 жовтня 2019 року набрав чинності ДБН Б.2.2-12:2019 Планування "а забудова територій, який розроблено, фактично, на заміну ДБН 360- -1 ( який діяв з 01.01.1993 року) та ще низки ДБН. Граничний розмір площі земельних ділянок, які надаються громадянам для нового житлового будівництва має становити не менше 5 соток - для індивідуальної житлової забудови, та не менше 1,5 с - для блокованої забудови. Допускається розміщення об`єктів обслуговування у житлових будинках. Прибудовані або окремо розміщені приміщення для індивідуальної трудової та підприємницької діяльності дозволяється розташовувати по межі ділянки вздовж червоних ліній. Відстань від будинків, будівель і споруд сільських населених пунктів , також від меж ділянок дачних поселень та садової забудови до лісових ділянок, що належать до лісового фонду України повинна бути не менше ніж 5 м. В містах та селищах для зон одно- та двоповерхової садибної забудови з присадибними ділянками відстань від меж присадибних ділянок до лісових ділянок, що належать до лісового фонду України може бути зменшена, але повинна складати не менше ніж 15 м. Для садибної та дачної забудови, у разі розміщення житлових будинків в північно - східній, північній та північно-західній частинах земельної ділянки, відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м. Розміщення боксових гаражів на території житлових кварталів, мікрорайонів багатоквартирної житлової забудови не допускається. Позивачка просила визнати незаконним рішення № 181/2 39 позачергової сесії 7 скликання Хотівської сільської ради від 09.04.2020 р. та скасувати його. Визнати право власності на земельну ділянку розміром 0.15 га, яка призначена для обслуговування домоволодіння за адресою [ADDRESS] за [PERSON] , [INFO] , паспорт, серія [NUMBER] , виданий Чабанським СВМ ГУМВС України в Київській області 14.12.1996 року, РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] . Стягнути судові витрати з Відповідача на користь Позивача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.09.2020 року позов залишено без руху. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.11.2020 року провадження в справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. 10.11.2021 року Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, надала заяву про заміну відповідача з Хотівської сільської ради на Феодосіївську сільську ради Обухівського району Київської області, оскільки вона є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованих територіальних громад. Протокольною ухвалою від 17.11.2021 року у справі замінено відповідача з Хотівської сільської ради на Феодосіївську сільську ради Обухівського району Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.07.2022 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання з`явився позивач та його представник, на позовних вимогах наполягали та просили їх задовольнити. У судове засідання з`явився співвідповідач [PERSON] , заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. У судове засідання відповідач Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, представник надав заяву про розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін та, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст.79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право спадщини за заповітом від 17 грудня 2004 року, зареєстрованого у реєстрі за № 2-4953, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Сподін І.Л., на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, 12 червня 1993 року по реєстру за № 279, спадкоємицею зазначеного в заповіті майна гр. ФУРТАТЕНКО МАРФИ КОНДРАТ1ВНИ, померлої [INFO] , є гр [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] , ідент. № [NUMBER] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , належного померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно- житловий будинок, виданого виконкомом Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, 11.11.2004 року у відповідності з рішенням виконкому цієї ж Хотівської сільської ради від оЗ.08.1993 року № 70, зареєстрованого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації 15.12.2004 року під реєстровим № 880 в реєстровій книзі № 3. Вказаний житловий будинок зазначений літерою А цегляний, загальною площею 84,1 М , в тому числі житлової площі- 46,8 м2, при ньому будівлі і споруди : гараж літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, огорожа № 1,-3,криниця № 4, розташовані на земельній ділянці. Інвентаризаційна оцінка житлового будинку з будівлями - 34149 грн. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6074460 від 28.12.2004 року, 28 грудня 2004 року прийнято рішення про реєстрацію права власності [PERSON] на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення №181/2 39 позачергової сесії 7 скликання Хотівської сільської ради від 09.04.2020 року, рада вирішила затвердити матеріали проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1440 га в [ADDRESS] (кадастровий номер 3222487201:01:009:5216) у власність гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; віднесено земельну ділянку до категорії земель землі житлової та громадської забудови; передано у власність земельну ділянку площею 0,1440 га в [ADDRESS] гр. [PERSON] ; право власності зареєструвати в порядку визначеному чинним законодавством. 21.07.2020 року [PERSON] звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з клопотанням про надання їй дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд орієнтовною площею 0,15 га, яка розташована в адміністративнотериторіальних межах Хотівської сільської ради, за адресою: в [ADDRESS] . Листом Хотівської сільської ради № 02/22/392 від 10.08.2020 року [PERSON] повідомлено, що за нею як за власником домоволодіння [ADDRESS] на даний час земельна ділянка на праві власності чи користування площею 0,15 га за [PERSON] не зареєстровано. Рішенням 39 позачергової сесії 7 скликання № 181/2 від 09.04.2020 року було передано у власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0,1440 га в [ADDRESS] , згідно фактичного користування. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено\~статтею 1217 ЦК України. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини, яким є день смерті особи, не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1220, частина перша статті 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до приписів частин 1, 3 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з вимогами ч. 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з вимогами статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Стаття 120 ЗК України також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. 04.12.2018 Велика Палата Верховного Суду винесла постанову у справі № 910/18560/16, де висловила правову позицію, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил. Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Очевидно, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має застосовуватися і у спадкових правовідносинах. Тобто, успадковуючи об`єкт нерухомості, у набувача (спадкоємця) повинно одночасно виникати право власності на земельну ділянку, де розташована така нерухомість. Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Пунктом б) ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Згідно ч. 7 ст. 120 ЗК України у випадках та порядку, визначених частинами першою і другою, абзацами першим і другим частини третьої, частиною четвертою, абзацами першим і другим частини п`ятої цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності, права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт), є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Згідно ч. 10 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), розміщений на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки, площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених\~статтею 121\~цього Кодексу (крім випадків, якщо формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим або не відповідає нормам законодавства). Відповідно ч. 11 ст. 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому\~статтями 118,\~123\~або\~128\~цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом. Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17). Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Так, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом та технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду не можливо встановити на якій земельній ділянці був розташований житловий будинок за адресою [ADDRESS] (на сьогодні змінено назву вулиці на Щаслива), з якою площею, чи мала земельна ділянка чіткі межі, чи належала вона спадкодавцю [PERSON] частково чи повністю. Зі свідоцтва про право на спадщину слідує, що житловий будинок зазначений літерою А цегляний, загальною площею 84,1 М , в тому числі житлової площі- 46,8 м2, при ньому будівлі і споруди : гараж літ. Б, сарай літ. В, вбиральня літ. Г, огорожа № 1,-3,криниця № 4, розташовані на земельній ділянці, однак без зазначення меж, розміру, кадастрового номеру, адреси такої земельної ділянки та права власності на таку земельну ділянку. Позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 0.15 га, однак письмовими доказами не підтверджує саме встановлений нею розмір земельної ділянки у 0.15 га., та зазначає про визнання за нею право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS] , яка належала попередньому власнику [PERSON] , однак не надає письмових доказів та первісних документів на підтвердження права власності [PERSON] саме на 0.15 га земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] . Згідно з частинами 1-4 статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Таким чином у позивачки, яка успадкувала об`єкт нерухомості, виникло право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, однак встановити такі умови та їх обсяг не є можливим у зв`язку з відсутністю первинних документів та відповідних письмових доказів, тому позивач має право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок (загальною площею 84,1 м. кв.). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За приписами частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Отже, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Згідно цими нормами зазначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За загальним правилом, закріпленим у ч. 4\~ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За\~п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~з 01.01.2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст.377 ЦК\~і\~ст.120 ЗК\~в редакції Закону від 05.11.2009 року №7 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю») Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що до виключної компетенції відповідної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради сесії. Таким чином, виникнення права власності на об`єкти нерухомості не є безумовною підставою для автоматичного укладення угоди щодо земельної ділянки. Обов`язковою умовою передачі у власність земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність. У зв`язку з відсутністю звернення [PERSON] щодо реєстрації земельної ділянки, передання її у власність та отримання дозволу на обробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у період з моменту реєстрації права власності на житловий будинок 28.12.2004 року, за мінуванням 15 років, що є значним часом, рішенням 39 позачергової сесії 7 скликання Хотівської сільської ради від 09.04.2020року №181/2 було передано у власність [PERSON] земельну ділянку з визначеною площею 0,1440 га та кадастровим номером 222487201:01:009:5216. У період з 28 грудня 2004 року по день винесення рішення № 181/2 від 09.04.2020 року, [PERSON] не зареєструвала права власності на таку земельну ділянку, тому Хотівська сільська рада мала підстави щодо передання земельної ділянки особі, яка звернулася до сільської ради та передання її у власність [PERSON] . Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.202,\~203,\~328,\~377,\~392,\~ 1218, 1220, 1225, 1296 ЦК України,\~ст. ст. 38, 120, 125 ЗК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,\~

Outcome: dismissed