Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Грант» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. В обґрунтування позову посилаючись на те, що 28.06.2020 р. близько 13 год. 14 хв. на вул. Центральній в с. Садове Лозівського району Харківської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій автомобіля марки «Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, допустив перекидання керованого ним транспортного засобу. Внаслідок даної ДТП, пасажир цього автомобіля [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Враховуючи наслідки ДТП, Позивачу була спричинена матеріальна шкода, яка проявилася у втраті Позивачем годувальника. На момент настання ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Грант» за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу 157622582, що діяв станом на дату спричинення такої шкоди. 07.08.2020 року в АТ "СК "Мега-Гарант" було скеровано Повідомлення про дорожньо- транспортну пригоду та Заяву на виплату страхового відшкодування від 06.08.2020 року із додатками, з вимогою виплатити страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою у розмірі 18 892,00 грн. та страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника в розмірі 85 014,00 грн. 12.11.2020 року Відповідачу було скеровано завірену судом копію вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2020 року стосовно притягнення до кримінальної відповідальності водія [PERSON] . Листом № 01-0317 від 01.03.2021 року Відповідач повідомив представника Позивача про те, що "розгляд даної страхової справи зупинений через те, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпілому, інтереси якого Ви представляєте, була заподіяна шкода, розглядається у відповідному кримінальному провадженні. Підставою для зупинення розгляду страхової справи є положення абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 Закону, де визначено, що якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Після поновлення розгляду цієї страхової справи і після прийняття в ній відповідного рішення АТ «СК «Мега-Гарант» поінформує Вас про таке рішення згідно із приписами абзацу пункту 36.2 статті 36 Закону." Не погоджуючись з таким рішенням АТ "СК "Мега-Гарант", Позивач звернувся з позовом про стягнення відшкодування заподіяної моральної шкоди до Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28.09.2021 р., залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13.01.2022 р. позовні вимоги [PERSON] були задоволені повністю. Батьками загиблого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 21.08.1974 року. Загиблий [PERSON] був одружений зі [PERSON] . Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22.11.2013 року цей шлюб було розірвано. У загиблого [PERSON] є донька [PERSON] , [INFO] . На момент смерті батька [PERSON] виповнилося 22 роки. [PERSON] є непрацездатною особою та пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] , виданим 02.09.2011 року. У відповідності до довідки № 644 від 12.08.2020 року загиблий [PERSON] був зареєстрований за місцем проживання разом з Позивачем - [PERSON] . Отже, Позивач є особою пенсійного віку, якого він досягнув у вересні 2011 року. Таким чином, Позивач є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті мав право на одержання від нього утримання. Посилаючись на вище викладене позивач просить суд стягнути з Акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Гарант" на його користь 85 014 (Вісімдесят п`ять тисяч чотирнадцять) гривень 00 копійок страхового відшкодування витрат у зв`язку із втратою годувальника та 10 000 (Десять тисяч) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 30 червня 2022 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд за правилами срощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін (а.с.41). 28 вересня 2022 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судове засідання позивачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце судового розгляду, не з`явилися. Представником позивача надано клопотання щодо розгляду за відсутності позивача та його представника, позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Відповідач Акціонерне товариство "Страхова компанія "Мега-Гарант" в судове засідання не зявилось про день, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином про причини не явки суду не повідомили, також не скористались правом надання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши позовну заяву, письмовий відзив на позов, відповідь на відзив, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Судом встановлено, що 28.06.2020 р. близько 13 год. 14 хв. на вул. Центральній в с. Садове Лозівського району Харківської області відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій автомобіля марки «Lifan 520 GX», р.н. [NUMBER] , [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, допустив перекидання керованого ним транспортного засобу. Внаслідок даної ДТП, пасажир цього автомобіля [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. На момент настання ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована у Акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Грант» за спричинену шкоду майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб, відповідно до полісу 157622582, що діяв станом на дату спричинення такої шкоди. 07.08.2020 року в АТ "СК "Мега-Гарант" було скеровано Повідомлення про дорожньо- транспортну пригоду та Заяву на виплату страхового відшкодування від 06.08.2020 року із додатками, з вимогою виплатити страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою у розмірі 18 892,00 грн. та страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника в розмірі 85 014,00 грн. 12.11.2020 року Відповідачу було скеровано завірену судом копію вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2020 року стосовно притягнення до кримінальної відповідальності водія [PERSON] . Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з яким, якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. За змістом цієї норми обов`язок з відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного з них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. Частиною першою статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. В разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України). Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Закон № 1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Згідно зі статтею 27 Закону № 1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Згідно з підпунктом «б» пункту 41.1 статті 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. 2. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. 3. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. 4. Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого. Розмір відшкодування може бути збільшений законом. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись особам, які мають право на відшкодування з дня смерті потерпілого. Так, судом встановлено, що батьками загиблого [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 21.08.1974 року. Загиблий [PERSON] був одружений зі [PERSON] . Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22.11.2013 року цей шлюб було розірвано. У загиблого [PERSON] є донька [PERSON] , [INFO] . На момент смерті батька [PERSON] виповнилося 22 роки. [PERSON] є непрацездатною особою та пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] , виданим 02.09.2011 року. У відповідності до довідки № 644 від 12.08.2020 року загиблий [PERSON] був зареєстрований за місцем проживання разом з [PERSON] . Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі Отже, з наведеного вище слідує те, що [PERSON] є особою пенсійного віку, якого він досягнув у вересні 2011 року. Таким чином, [PERSON] є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті мав право на одержання від нього утримання. Відповідно до ч. 2 ст.1195 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Матеріали справи не містять даних про те, що загиблий [PERSON] працював та отримував заробітну плату, тому розмір відшкодування визначається виходячи із мінімальної заробітної плати. Пунктом 27.2. статті 27 Закону України № 1961-ІУ від 01.07.2004: "Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку". У відповідності до Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" від 14.11.2019 р. розмір мінімальної заробітної плати на момент настання ДТП становив 4 723,00 грн. Отже, мінімально гарантований розмір страхового відшкодування пов`язаного із втратою Позивачем годувальника становить 170 028,00 грн. Таким чином, розмір страхового відшкодування, що підлягає до стягнення з відповідача, в якості грошової компенсації за спричинену позивачу матеріальну шкоду, що проявилася у втраті годувальника, становить - 85014,00 грн., яка розраховується наступним чином (36:1/2 х 4723,00 грн. = 85 014,00 грн.). Сума страхового відшкодування в досудовому порядку по пред`явлених позивачем до відповідача вимогах за спричинену позивачу матеріальну шкоду, що проявилася у втраті годувальника, на дату складення позову не виплачена, таким чином позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. З приводу позовних вимог щодо стягнення витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги, то суд зазначає наступне. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно ч.1 ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п.1 ч.3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.3 ст.141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду надано - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №033 від 31.10.2013 року на ім`я адвоката Стефківський Володимир Іванович, ордер на надання правничої допомоги серія ВС №1146649, договір про надання професійної (правової) допомоги №2955 від 31 липня 2020 року, укладений між [PERSON] та Адвокатським обєднанням «Автопоміч», додаток №2 до договору про надання професійної (правової) допомоги №2955 від 31 липня 2020 року, детальний розрахунок робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової) допомоги. Таким чином, з урахуванням вимог ч.4 ст.137 ЦПК України та ч.ч.2,3 ст.141 ЦПК України, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також до розміру задоволених вимог позивача, суд приходить до висновку про задоволення вимог, щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.. За таких обставин, враховуючи зміст наведених норм ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, суд вважає стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Outcome: approved