Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою орган опіки та піклування Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просить визначити з ним місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 03 вересня 2015 року між сторонами був зареєстрований шлюб, а [INFO] у них народився син [PERSON] . Шлюб між сторонами було розірвано за ініціативи позивача рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.08.2019 року. Після розірвання шлюбу між подружжям було узгоджене питання щодо утримання малолітньої дитини, син залишився проживати з матір`ю, у батька була можливість безперешкодного спілкування з сином, так само він приймав участь у вихованні дитини за згодою матері. Через деякий час після розлучення, від сусідів відповідачки, [PERSON] стало відомо, що матір малолітньої дитини ніде не працює, вдруге вийшла заміж та народила дитину, яка у зв`язку з хворобою потребує значних фінансових трат. Зважаючи на зазначене, за ініціативи [PERSON] та зі згоди [PERSON] , син став проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . Турбуючись про його розвиток, соціальну адаптацію позивач звернувся до досвідчених вихователів дитячого садка. В грудні 2019 року дитина почала відвідувати Комунальний заклад дошкільної освіти «Ягідка». Проте, відповідачка почала вимагати, щоб дитина проживала виключно з нею. Позивач наполягає на тому, що [PERSON] не має можливості забезпечити синові належні умови для його розвитку, а саме: приділити дитині достатньо уваги, здійснювати необхідний догляд, надавати медичну допомогу, забезпечити належне харчування тощо. В свою чергу, він має можливість повністю опікуватися потребами сина, забезпечити йому гідне та належне виховання, тому просить визначити місце проживання дитини разом з ним, та вважає, що спільне проживання дитини с матір`ю суперечитиме інтересам дитини. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2020 року головуючою суддею визначено Сороку О.В. а.с. 17, Т-1/. Ухвалою суду від 03 березня 2020 року відкрите загальне позовне провадження у справі /а.с. 20, Т-1/. В свою чергу, 16.03.2020 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою орган опіки та піклування Перещепинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просила суд визначити з нею місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] [INFO] /а.с. 27-32, Т-1/. В обґрунтування зустрічного позову, [PERSON] зазначає, що з серпня 2019 року вони з відповідачем припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства, почали проживати окремо. Після припинення шлюбу дитина проживала разом з матір`ю та знаходилась на її утриманні. В грудні 2019 року [PERSON] потрапила до лікарні, у зв`язку із передчасними пологами та попросила [PERSON] забрати сина на вихідні. Виписавшись з лікарні хотіла забрати сина, проте [PERSON] дитину не віддав заявивши, що дитина буде проживати з ним. Позивач за зустрічним позовом наголошує на тому, що батько дитини самоправно змінив місце проживання дитини, яка тривалий час проживала із матір`ю. Ухвалою суду від 17 березня 2020 року зазначені позови об`єднані в одне провадження /а.с. 65-66. Т-1/. 16 липня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов в обґрунтування якого [PERSON] наполягає на тому, що [PERSON] , не має належних умов для проживання малолітньої дитини разом з нею, а подані нею відомості про доходи, не є належним доказом того, що позивачка спроможна самостійно утримувати дитину. Зважаючи на вищевикладене, у задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Перещепинської міської об`єднаної територіальної громади про визнання місця проживання дитини, просив відмовити у повному обсязі /а.с.81-86, Т-1/. Ухвалою суду від 20 серпня 2020 року закінчено підготовче провадження, цивільна справа призначена до розгляду по суті /а.с. 120-121, Т-1/. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав, надав пояснення про те, що в період шлюбу з відповідачкою, у них [INFO] народився син - [PERSON] . Всією сім`єю вони проживали в [ADDRESS] . У будинку були створені всі умови для проживання дитини у комфортному середовищі, він дбав про сім`ю, забезпечував усім необхідним. Після розірвання шлюбу та остаточного припинення сімейно-шлюбних відносин у серпні 2019 року, його колишня дружина разом з дитиною переїхала проживати в с.Роздори Синельниківського району, де створила нову сім`ю. Позивач кожні вихідні забирав сина до себе, дитина без матері залишалася з ним, іноді були випадки, коли дитина не хотіла повертатися до матері. У грудні 2019 року позивачеві стало відомо, що новий співмешканець колишньої дружини вигнав її вагітну разом з дитиною до с.Керносівка Новомосковського району. [PERSON] декілька разів телефонувала йому та просила захистити сина від співмешканця. В свою чергу, у грудні 2019 року син почав розповідати, що боїться співмешканця дружини, бо той бачив, як били маму, боявся його, ховався від нього. Коли дружина зателефонувала та повідомила, що у неї почалися передчасні пологи, він забрав дитину до себе. Позивачеві стало відомо, що [PERSON] народила другу дитину, яка захворіла тяжкою хворобою, потребувала тривалого коштовного лікування, матір постійно перебувала поруч з новонародженою дитиною, а син [PERSON] в той час почав проживати з ним, разом вони почали облаштовувати спільне проживання. Позивач зазначає, що створив у цей час усі умови задля того, щоб дитина не згадувала про життя матері зі співмешканцем, він звернувся за допомогою до вихователів, дитина почала відвідувати дитячий садок, де хлопчик став соціально адаптованим, у дитини почав відновлюватися емоційний стан, оскільки протягом певного часу, коли матір проживала зі співмешканцем в с.Роздори, дитина була замкнутою, зляканою та не захищеною. [PERSON] зазначив, що дитина жодного разу не просилася до матері, не згадувала про неї, однак дуже радів, коли матір приїздила до нього. Їх побачення були нетривалими, він намагався зробити все, щоб дитина більше не відчувала стресу при матері. При цьому відповідач заперечував проти задоволення зустрічного позову та звернув увагу на те, що матір дитини не має можливості створити у своєму помешканні ні належні житлово-побутові умови, ні забезпечити дитині стійке середовище. Дитина звикла протягом цього часу до кола своїх рідних, до кола вихователів, дітей, сусідів, вона адаптувалася до цього середовища. Він вживає всіх заходів для духовного, гармонійного розвитку сина, для його навчання, для формування його особистості. В судовому засіданні відповідач та її представник основний позов не визнали, наполягали на задоволенні зустрічного позову. Надаючи пояснення [PERSON] зазначила, що після розлучення якийсь час вона з сином мешкала в м. Дніпрі, потім вимушена була змінити місце проживання та переїхати в м. Камянське. У зв`язку з відсутністю місць в дитячих садках м. Камянське, син залишався із знайомою, або з нянею. Через деякий час познайомившись з іншим чоловіком на ім`я [PERSON] , переїхала до нього в селище міського типу Роздори Синельниківського району. В новій родині до сина ставились добре, мати [PERSON] запропонувала свою підтримку. Під час проживання в Роздорах, дитина відвідувала дитячий садочок, була задекларована в місцевій лікарні, мала сімейного лікаря. Батько сина безперешкодно спілкувався з дитиною, купував синові деякі речі за необхідністю. Коли вона завагітніла від [PERSON] , то вирішила народжувати коло своїх батьків, які проживають в с.Керносівка і мають можливість надати допомогу та підтримку, проте новий чоловік не підтримав її, тому вона змушена була поїхати одна з сином. 28 листопада 2019 року колишній чоловік приїхав забрати сина [PERSON] на вихідні, проте в неділю у неї почалися передчасні пологи, тому вона дійсно попросила [PERSON] на тому, щоб дитина побула з ним, доки вона не випишеться з лікарні. Після виписки з лікарні колишній чоловік сина не віддав, їй було відмовлено навіть у нетривалих зустрічах, бачити сина вона мала можливість лише в присутності батьків [PERSON] . Відповідач вважає, що в сім`ї колишнього чоловіка дитину налаштовують проти неї, що негативно скажеться на дитині, вона втрачає емоційний зв`язок з матір`ю. При цьому відповідач наголосила, що в такому віці дитина не може бути відірвана від матері, вона потребує її уваги та догляду. Всю цю увагу, любов та належний догляд вона зможе забезпечити за місцем свого проживання в с.Керносівка Новомосковського району, де для хлопчика також створені всі умови для гармонійного розвитку. Представник третьої особи - органу опіки та піклування, виконавчого комітету Перещепинської сільської ради в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічного позову. Представник третьої особи - органу опіки та піклування, виконавчого комітету Піщанської сільської ради, в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність. В судовому засіданні була допитана свідок зі сторони позивача - [PERSON] , яка надала суду показання про те, що вона є сусідкою позивача, та вже протягом двох років спостерігає за вихованням [PERSON] . Особливу увагу свідок звернула на ту обставину, що коли [PERSON] привезли до батька, хлопчик був дуже замкнутий, однак відкликався на прояв уваги зі сторони старших. Коли у нього розпитували, як його справи, він міг розповісти, що біля мами його били. Вже через певний час перебування та проживання у батька, який проявив турботу про свою дитину та повністю опікувався сином, дитина почала посміхатися, хлопчик став відкритим, в розмовах про маму не згадує. Свідок зі сторони позивача - [PERSON] надала суду показання про те, що являється сусідкою сім`ї [PERSON] , зазначила, що в сім`ї створені всі умови для дитини. Свідок надала показання суду, що сама була очевидцем, коли матір приїздила до сина, щоб побачитися з ним, їй ніколи не створювалося перешкод у спілкуванні з дитиною, вона була обізнана про місце проживання дитини, про умови, в яких виховується дитина, про відвідування дитячого садку. Свідок також повідомила суду, що в той період коли дитина проживала разом з матір`ю, батько неодноразово забирав її хворою та недоглянутою, в старому одязі. Також свідок повідомила суду, що хлопчик дійсно по дитячому сам розповів їй, як його бив [PERSON] . Вона зрозуміла, що це співмешканець [PERSON] . Через це хлопчик не хотів жити з матір`ю, хотів жити з батьком, дідусем та бабусею, які приділяють вихованню дитини весь свій час. Свідок зі сторони позивача [PERSON] , яка є хрещеною позивача, характеризувала позивача, як чуйного турботливого батька, який належним чином виконує всі свої батьківські обов`язки, приділяє всього себе дитині та його гідному проживанню у суспільстві. Свідок спостерігала за тим, як спілкується матір з дитиною, коли приїздить до нього. Під час цих короткотривалих зустрічей матір не цікавиться інтересами дитини, не знає його потреб, вона спілкуючись з дитиною, не випускає телефон з рук. Також свідок була очевидцем того, що дитина не хотіла навіть по телефону розмовляти з матір`ю. У сім`ї батька хлопчик привчається до праці та життя в селі. Свідок зі сторони позивача [PERSON] , яка працювала фельдшером надала суду показання про те, що дитина часто приїздила хворою до батька від матері. Їй відомо, що дитина проживала з батьком на період вагітності та пологів матері, однак потім дитина залишилася проживати з батьком. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] , який є батьком [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що в будинку, куди він забрав дочку з онуком з Роздорів, є всі умови для проживання дитини. Свідок надав показання про те, що онук навіть не встиг адаптуватися у с.Керносівка, оскільки [PERSON] в той же день приїхав до них та забрав онука на вихідні, не віддає дитину по цей час Свідок зі сторони відповідача [PERSON] в судовому засіданні надала показання, в яких характеризувала відповідачку з позитивної сторони, як господарку та дбайливу матір. Зі слів свідка дитина завжди була охайна та посміхалася, в будинку є обладнана кімната для дитини. Свідок зі сторони відповідача [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що проживаючи в с.Роздори Синельниківського район, вона познайомила з [PERSON] , їх діти були однолітками, разом вони ходили в дитячий садочок «Сонечко». Свідок характеризує [PERSON] , яку турботливу, люблячу матір, вона з ним постійно займалася. Свідку відомо, що [PERSON] забрав свого сина лише на період народження [PERSON] другої дитини, однак до цього часу не дає їй дитину, навіть на короткі зустрічі. Свідку не відомо про відносини між [PERSON] та її співмешканцем [PERSON] , вона ніколи не скаржилася, а лише одного разу вони посварилися, тому [PERSON] поїхала до своїх батьків, де мала намір народжувати. Саме після цього [PERSON] забрав сина до себе і більше не повернув матері. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в період з 03 вересня 2015 по 21 вересня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.08.2019 року у справі № 183/7501/18 (т.1, а.с. 9. Т-1). Сторони являються батьками малолітньої дитини [PERSON] , який народився [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30 січня 2019 року відділом Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області (т.1, а.с. 11). Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить відмітка про реєстрацію у його паспорті (т.1, а.с. 6), відповідач зареєстрована в [ADDRESS] (т.1, а.с. 7), даних про зареєстроване місце проживання дитини суду не подано. Судом встановлено, не спростовано сторонами, що малолітній [PERSON] , починаючи з кінця листопада 2019 року залишився проживати з батьком. Матір дитини наполягає на тому, що таке проживання було обговорене між ними, мало тимчасовий характер та було зумовлено передчасними пологами, в зв`язку з народженням у неї другої дитини, зберегти життя якої так і не вдалося. В свою чергу, батько дитини наполягає на тому, що ним було прийняте рішення про визначення місця проживання дитини з ним, оскільки матір`ю були створені нестерпні умови для проживання дитини разом з нею: дитина часто хворіла, матір дитини не піклувалася про стан здоров`я дитини, не займалася його вихованням, влаштовувала своє особисте життя, а співмешканець матері дозволяв собі при вихованні його сина застосовувати фізичне насильство. Матеріали справи місять докази того, що малолітній [PERSON] , починаючи із 05 грудня 2019 року став відвідувати заклад дошкільної освіти «Ягідний» (т.1, а.с. 13), на момент винесення рішення судом розпочав навчальний рік у шкільному закладі. Судом досліджено і інші докази, що характеризують батьків дитини, а саме: [PERSON] працює В ТОВ «Агро-Овен», позитивно характеризується за місцем роботи (т.1, а.с. 10). [PERSON] , відповідно до характеристики Перещепинської міської ради від 17.12.2019 року, працювала протягом 5 місяців в лабораторії КП «Обласний госпіталь для ветеранів війни ДОР», позитивно характеризується за місцем проживання (т.1, а.с. 44. Т-1). Протягом розгляду справи в суді [PERSON] надала суду докази своєї фінансової стабільності, а також докази, що характеризують її, як відповідального кваліфікованого працівника, яка також позитивно характеризується за місцем роботи (т.1, а.с. 218-227). Орган опіки та піклування виконавчого комітету Піщанської сільської ради, провівши 18 грудня 2019 року засідання комісії з питань захисту прав дитини дійшов до висновку про можливе визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.15,16. Т-1). В свою чергу, орган опіки та піклування Перещепинської міської ради надав суду висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з [PERSON] (т.1, а.с. 91-92). В ході розгляду справи за звернення позивача Новомосковським міським центром соціальних служб була проведена психодіагностика дитини [PERSON] , [INFO] , за результатами якої позивачем надано до суду висновок щодо психологічного емоційного стану дитини Новомосковської міської ради виконавчого комітету Новомосковського міського центру соціальних служб, із якого вбачається, що вихованням дитини займається батько. Хлопчик відвідує дошкільний навчальний заклад, також відвідує заняття ранішнього розвитку та підготовки до школи «Академія чарівних наук». Висновок психолога свідчить про те, що дитина виглядає доглянутою та на свій вік досить розвинена: вміє читати та писати, добре малює. В ході психологічного обстеження дитина легко йшла на контакт, старанно виконувала завдання психолога, почувала себе невимушено та спокійно. Однак в ході розмови з дитиною про її життя з мамою та її співмешканцем, дитина помітно нервувала, відводила очі та опускала голову. Дитина розповіла що, чоловік з яким мешкала матір, його бив та ображав (т 1, а.с.249). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону, а саме. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц (провадження N 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону N 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Отже, при розгляді конкретної справи суд, насамперед, виходить з інтересів самої малолітньої дитини, та враховує при цьому, відповідальність батька, який досить відповідально ставиться до створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз поданих доказів у своїй сукупності дає суду підстави дійти до переконання, що в даному конкретному випадку матір дитини безумовно відіграє важливу роль у її житті, однак в ситуації, що склалася між батьками після припинення сімейно-шлюбних відносин, батько дитини зайняв більш активну позицію, безпосередньо направлену на забезпечення якнайкращих інтересів самої дитини, виховання дитини в сім`ї батька спрямоване на розвиток особистості самої дитини, в дусі поваги до цінностей суспільства та сім`ї, в якій між батьком та сином існує повне взаємопорозуміння, де батько вживає всіх заходів до свідомого життя дитини у суспільстві. В свою чергу, на певній стадії становлення особистості дитини, матір [PERSON] , в силу об`єктивних причин, не змогла прийняти таку ж активну участь у житті дитини, а з часом, між матір`ю та сином був втрачений тісний зв`язок. Отже, виключно в інтересах малолітньої дитини суд приходить до переконання про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком. Суду не доведено переваги матері перед батьком на визначення місця проживання з нею, як і не знайдено достатніх доказів того, що внаслідок проживання дитини такого віку з батьком, розриваються стосунки з матір`ю, в тому числі втрачається емоційний зв`язок, який завдає дитині стресу та тягне за собою негативні наслідки, судом не встановлено тих обставин, за яких малолітня дитина не може бути розлучена з матір`ю. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі "N.TS. та інші проти Грузії" зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та їх задоволення, визначення місця проживання дитини за місцем проживання батька, у даній конкретній ситуації, відповідає інтересам самої дитини. Задоволення основного позову тягне за собою відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] у визначенні місця проживання малолітньої дитини з нею. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved