Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-05 00:00:00

Стислий виклад позиції заявника До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить визнати нерухоме майно, будинковолодіння по [ADDRESS] , об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS] ; внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] : від 20.05.2021 року, спадкова справа №235/2011, зареєстровано в реєстрі за №959 та № 960, а саме: виключити відомості про те, що [PERSON] , [INFO] , є власницею 1/6 частки у спадщині, вказавши, що [PERSON] , [INFO] , є власницею 1/4 частки у спадщині; внести зміни до свідоцтв про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у спадковій справі №194/2020, визначивши, що частки кожного зі спадкоємців становлять 1/12 частки у спадщині. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 27.12.1957 року вона уклала шлюб з [PERSON] . [INFO] у подружжя [PERSON] народився син [PERSON] та [INFO] народилась донька [PERSON] . Їхня сім`я переїхала на постійне проживання до с. Юрківка Звенигородського району Черкаської області, де в 1984 році [PERSON] отримав дозвіл на перебудову будинку за адресою: [ADDRESS] . На період отримання дозвільних документів на перебудову вказаного будинковолодіння подружжю [PERSON] довелось розірвати шлюб, так як умовою забезпечення житлом була відсутність іншого помешкання у сім`ї. Враховуючи, що позивач станом на 1984 рік мала у власності нерухомість, подружжя розлучилось та [PERSON] зміг отримати на своє ім`я документи для будівництва. Після закінчення будівельних робіт позивач з чоловіком здійснили процедуру вводу житла в експлуатацію та 04.09.1988 року отримали свідоцтво про право приватної власності на ім`я [PERSON] , хоча будівництво житла відбувалось за їхні спільні кошти. Незважаючи на розірвання шлюбу, позивач та [PERSON] продовжували перебувати у фактичних шлюбних стосунках, проживаючи разом, ведучи спільний бюджет та виховуючи дітей. Коли [PERSON] став хворіти, щоб узаконити свої стосунки, які тривали більше 50 років, позивач та її чоловік 14.04.2010 року повторно зареєстрували шлюб. [INFO] [PERSON] помер. За його життя подружжя вирішило, що частка [PERSON] належатиме сину [PERSON] , а частка позивача - доньці [PERSON] . [PERSON] , маючи тяжку хворобу, склав заповіт на сина, який після смерті батька, звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але не отримав відповідне свідоцтво де була б вказана його частка. Позивач продовжила проживати після смерті чоловіка у належному їм житлі по [ADDRESS] . Вона та її діти вважали дану нерухомість спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , як осіб, що перебуваючи в шлюбних стосунках, спільними зусиллями та коштами збудували житло. [INFO] помер син позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини звернулись його діти, [PERSON] та [PERSON] . Позивач також подала заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка та сина. Вона звернулась до нотаріуса Звенигородської державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину та з`ясувала, що її частка у будинковолодінні за адресою [ADDRESS] , відсутня. Все майно, що будувалось подружжям, належало лише [PERSON] та не мало статусу спільного сумісного майна. Таким чином, при отриманні свідоцтва про право на спадщину 20.05.2021 року, позивач дізналась про порушення свого права на частку в будинковолодінні за адресою: [ADDRESS] , яка повинна становити 1/2 частину житла в спільній сумісній власності. Представник відповідачів адвокат Плівак Л.М. подала відзив, в якому зазначає, що до правовідносин у справі, що виникли у 1988 році, неможливо застосовувати ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв в період з 15.04.1991 року та втратив чинність 20.06.2007 року, виходячи з принципу незворотності дії закону у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України. Чинний до 01.01.2004 року Кодекс про шлюб та сім`ю в Україні також не містив норми, яка б регламентувала спільну сумісну власність на майно чоловіка та жінки, що проживають без реєстрації шлюбу. Крім того, вказує, що до позову не надано жодних доказів, які б підтверджували, що будинок було придбано за спільні кошти позивача та покійного [PERSON] , чи доказів про домовленості щодо розпоряджень цим майном. Також відповідачі вказують, що при житті їхній дід [PERSON] неодноразово наголошував, що збудував будинок для сина [PERSON] , який також брав участь у будівництві. Свою волю залишити будинок сину [PERSON] виразив ще за життя, склавши заповіт на його ім`я. Із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка позивач не зверталась, оскільки їй достеменно було відомо про волю покійного та складений на ім`я сина заповіт. Станом на сьогоднішній день заповіт не оспорювався та є чинним. Також представник зазначає, що до 2014 року місце проживання позивача було зареєстроване у квартирі по [ADDRESS] . Лише 19.09.2014 року [PERSON] зареєструвала своє місце проживання в с. Юрківка. За життя [PERSON] та позивач дійсно вирішили, що майно яке їм належить, має відійти до дітей. Між ними була домовленість, що трикімнатна кватира у м. Ватутіне, яка належить [PERSON] , залишиться доньці [PERSON] , а будинок в с. Юрківка будувався для сина [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] спадщину прийняв шляхом подання відповідної заяви нотаріусу. Твердження позивача про те, шо [PERSON] юридично своє право на спадщину не оформив та не отримав свідоцтва, де зазначена його частка, не заслуговує на увагу, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи наведе просять в задоволенні позовних вимог відмовити. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 23.11.2021 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. 01.12.2022 року до суду надійшло клопотання завідувача Першої Черкаської, в порядку заміщення Звенигородської держнотконтори [PERSON] про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позову не заперечують, при вирішенні усіх питань покладаються на розсуд суду. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 15.03.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.09.2022 клопотання представника позивача Токар О.М. про витребування доказів - задоволено. Витребувано у Звенигородській державній нотаріальній конторі Черкаській області копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 23.09.2022 року до суду надійшли витребувані копії спадкових справ. В судовому засіданні були допитані свідки, які дали наступні покази. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивачки і її батьки будували спірний будинок разом для подальшого проживання. Розлучилися батьки, тому що згідно чинного на той час законодавства, батько не міг отримати земельну ділянку для будівництва, оскільки матір мала у власності квартиру. Матір (позивачка) проживала у даному будинку весь час і на сьогоднішній день, сплачувала комунальні платежі, доглядала за власні кошти. Свідок [PERSON] пояснив, що він є сусідом позивачки і знає їх родину з дитинства. Вказаний будинок побудований ними для власного проживання. Позивач проживає у спірному будинку і на даний час. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивачки. Спірний будинок побудований позивачкою та її покійним чоловіком для власного проживання. Позивач проживає у спірному будинку і на даний час. Від допиту свідка [PERSON] позивач відмовилась. В судове засідання, призначене на 06.10.2022 позивач та її представник не з`явились, подали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі та їх представник в судове засідання, не з`явилися, були повідомлені належним чином. Третя особа завідувач Першої Черкаської, в порядку заміщення Звенигородської держнотконтори Шалденко Л.В. подала клопотання про розгляд справи без їх участі. Проти задоволення позову не заперечують, при вирішенні усіх питань покладаються на розсуд суду. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 27.12.1957 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 27.12.1957 року. Прізвище дружини після укладення шлюбу змінилося на « [PERSON] » (а.с.11). 21.01.1986 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданого повторно 15.10.2021 року Звенигородським відділом ДРАЦС у Звенигородському районі Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) (а.с.12). [INFO] у сторін народився син [PERSON] , батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02.03.1968р. (а.с.14) Рішенням виконавчого комітету Юрківської сільської ради від 13.12.1984 року надано дозвіл [PERSON] на перебудову житлового будинку (а.с.17). Рішенням виконкому Звенигородської районної Ради народних депутатів від 11.03.1986 року №88 надано дозвіл [PERSON] на закінчення будівництва індивідуального житлового будинку (а.с.20). Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок [PERSON] являється власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.21). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.11.2010 року [PERSON] помер [INFO] (а.с.15). Згідно заповіту посвідченого секретарем Юрківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області 28.05.2010 року [PERSON] все своє майно заповів [PERSON] . Після його смерті з заявами про прийняття спадщини звернулася [PERSON] та [PERSON] . Після його смерті з заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] . 14.04.2010 року [PERSON] та [PERSON] повторно уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Юрківською сільською радою Звенигородського району Черкаської області від 14.04.2010 року (а.с.13). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.07.2020 року [PERSON] помер [INFO] (а.с.16). З довідки виданої виконавчим комітетом Юрківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 11.08.2020 року №827 вбачається, що [PERSON] зареєстрована та постійно проживає в [ADDRESS] . Також за вказаною адресою був зареєстрований до дня своєї смерті [PERSON] , який за місцем реєстрації не проживав, але постійно допомагав матері у вирішенні побутових питань (а.с.23). Згідно акту складеного депутатом Ватутінської міської ради Черкаської області від 09.02.23021 року вбачається, що [PERSON] проживала без реєстрації у [ADDRESS] разом з [PERSON] , доглядала його до дня смерті та поховала його за власні кошти (а.с.25). Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 20.05.2021 року [PERSON] після смерті [PERSON] прийняла спадщину на 1/6 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та 1/6 частини земельної ділянки (а.с.28-31). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] 5/6 частин житлового будинку по [ADDRESS] та 5/6 частини земельної ділянки (а.с.32-35). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). При цьому, відповідно до п.3 постанови Верховної Ради України від 26.03.1991р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність», Закон Української РСР "Про власність" застосовується до правовідносин, які виникли після введення в дію Закону, тобто з 15 квітня 1991 року. Відтак, оскільки спірний будинок був побудований у 1988 році, вказані положення статей Закону України «Про власність», на які посилається позивач, застосуванню не підлягають. Отже суд керується відповідними нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на його спорудження чи придбання нею будь-яких будівельних матеріалів необхідних для його будівництва. Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі. Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] щодо визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини житлового будинку. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте нею та [PERSON] внаслідок їхньої спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Відтак і вимоги про внесення змін у свідоцтва про право на спадщину, як похідні, задоволенню не підлягають. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, судовий збір, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed