Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

У вересні 2022 року позивач [PERSON] в особі представника адвоката Репала Д. О. звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , у якій просить визначити місце проживання сина [PERSON] [INFO] , разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 08 жовтня 2008 року між сторонами було укладено шлюб, в якому [INFO] в них народились двоє дітей: син [PERSON] та дочка [PERSON] . 02 грудня 2021 року заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави їхній шлюб розірвано. Протягом останнього року позивач проживає разом із малолітнім сином в квартирі [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, син перебуває на вихованні та повному матеріальному утриманні з його боку. Тоді як малолітня дочка проживає разом із матір`ю. Таким чином, після розірвання шлюбу між сторонами фактично склалися такі відносини щодо місця проживання їх дітей, за яких права кожного з батьків для спілкування та проведення часу з ними не обмежуються, що відповідає інтересам дітей та їх гармонійному розвитку. Проте, зазначає, що між сторонами періодично виникають спори з приводу пріоритетного права на виховання дітей та визначення їх місця проживання. Тому, з метою захисту прав та інтересів дитини, забезпечення дотримання прав батька, усунення вказаних протиріч та юридичної визначеності позивач звернувся за судовим захистом. 16 вересня 2022 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі; зобов`язано Службу у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві радинадати висновок про розв`язання спору щодо визначення місця проживання дитини (а. с. 26). 05 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 37). У судове засідання сторони не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Від представника позивача адвоката Репала Д. О. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, судові витрати з відповідачки просив не стягувати, залишивши їх за позивачем (а. с. 31, 40). Відповідачка [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій проти позовних вимог про визначення місця проживання сина разом із батьком не заперечує. Додатково повідомила, що після припинення їхніх шлюбних відносин між сторонами існує домовленість про те, що донька проживає разом із нею та перебуває на її отриманні, а син - проживає та перебуває на утриманні батька (а. с. 30). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд без участі, в якій просив ухвалити рішення, яке відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на виконання ухвали суду надав висновок про визначення місця проживання дитини від 13 жовтня 2022 року, який просив врахувати при вирішенні цього спору (а. с. 41, 42). Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За таких обставин, враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, беручи до уваги відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за даної явки сторін. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб суд вважає можливим ухвалити рішення на підставі наявних у справі матеріалів. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони [PERSON] (а. с. 11) та [PERSON] (а. с. 16-17) з 08 жовтня 2008 року перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, який розірвали на підставі заочного рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 грудня 2021 року (а. с. 6-7). Від указаного шлюбу сторони мають малолітніх сина [PERSON] та дочку [PERSON] , які народились [INFO] , актові записи № 285 та № 286, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] та № [NUMBER] , виданих Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області 21 червня 2012 року (а. с. 8, 9). Позивач [PERSON] зареєстрований та фактично проживає разом із малолітнім сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію їхнього місця проживання (а. с. 10, 11, 12, 13). Як видно з матеріалів справи, позивач працевлаштований та має стабільний дохід, зокрема, працює заступником директора ТОВ «Сучасний дім», де його посадовий оклад складає близько 9000 грн., разом із цим є засновником ТОВ «Аристократ І», частка позивача в статутному капіталі якого становить 99,5 % (а. с. 14, 15). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 92786031 від 25 липня 2017 року позивачу [PERSON] та сину сторін [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] (а. с. 19-20). Відповідно до наданого виконавчим комітетом Шевченківської районної у м. Полтаві ради, як органом опіки та піклування, на підставі ч. 5 ст. 19 СК України висновком № 196, затвердженим 13 жовтня 2022 року, встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , дійсно проживає з батьком [PERSON] в належних умовах для розвитку і виховання, мати не заперечує проти визначення місця проживання сина з батьком. На підставі чого орган опіки та піклування дійшов висновку про визначення місця проживання дитини саме з батьком (а. с. 42). Отже, як установлено протягом розгляду, і це підтверджується матеріалами справи в їх сукупності, на теперішній час малолітній [PERSON] проживає разом із батьком та знаходиться на його утриманні, про що в матеріалах справи є достатні докази. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України, передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України). Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку. За приписом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце прживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Сімейне право закріплює в обов`язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів. Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд при вирішенні питання щодо місця проживання дитини в першу чергу бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини та враховує, що малолітній [PERSON] наразі проживає із батьком, який належно ним опікується і утримує, оскільки протилежного не доведено. Жодних доказів того, що проживання разом із батьком шкодить інтересам дитини, її здоров`ю, розвитку тощо, у зв`язку з чим їй слід проживати разом із матір`ю, відповідачкою не надано, більше того, сама не заперечувала проти проживання сина з батьком, надавши відповідну письмову заяву про це (а. с. 30). Так, стосовно батька (позивача по справі) відсутні дані про зловживання ним спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також докази того, що своєю поведінкою він може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини, крім того, через малолітній вік хлопчик потребує саме батьківського догляду, та не має виняткових обставин, які дають підстави розлучити малолітнього сина з батьком та визначити його місце проживання з матір`ю, а тому суд вважає, що місцем проживання цієї дитини слід залишити місце проживання його батька, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому, суд наголошує, що визначення місця проживання дитини з батьком жодним чином не позбавляє матір права виховувати свого малолітнього сина, утримувати його та спілкуватися з ним, а батько не повинен чинити матері у цьому перешкод. Таким чином, враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, беручи до уваги особисті якості матері та батька, їх ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, інші обставини, необхідність забезпечення дитини турботою, суд вважає, що проживання малолітнього [PERSON] потрібно визначити разом із батьком [PERSON] , про що не заперечувалось органом опіки та піклування, та є цілком доцільним. Належних та допустимих доказів протилежного стороною відповідача відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано. Також суд бере до уваги, що відповідачка визнає позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини, про що до суду надано відповідну письмову заяву (а. с. 30). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. Пунктом 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, проаналізувавши вказані обставини та надані докази, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, позивач на стягненні з відповідачки сплаченого ним судового збору на його користь не наполягав та просив покласти ці судові витрати на нього.

Outcome: approved