Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом і просить витребувати із чужого незаконного володіння відповідача земельну ділянку площею 0,150 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом повернення йому земельної ділянки, а також стягнути судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 24.06.1998 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] придбав у власність земельну ділянку площею 0,150 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 17.12.2004 року [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07.04.2009 року було визнано дійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між [PERSON] і [PERSON] 21.03.2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасувала вказане вище рішення та направила справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 25.06.2012 року ухвалою Біляївського районного суду Одеської області вказана позовна заява залишена без розгляду. Таким чином, після розгляду численних судових справ [PERSON] залишився власником спірної земельної ділянки та залишився чинним державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий на його ім`я. Але за час розгляду справи [PERSON] встиг оформити державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серія ЯД № 970131, виданий 05.05.2008 року. Однак, постановою Біляївського районного суду Одеської області від 13.12.2012 року державний акт на ім`я [PERSON] був визнаний недійсним. Під час розгляду адміністративної справи [PERSON] стало відомо, що 02.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу спірної земельної ділянки, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від продажу земельної ділянки 160166,53 грн. Згідно відповіді Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 09.07.2020 року на адвокатський запит, у погосподарській книзі власником земельної ділянки, розташованої за вказаною вище адресою, є [PERSON] , який володіє нею на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 314 приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області. Вказує, що він є рідним братом [PERSON] , померлого [INFO] , тому він в даній справі виступає правонаступником. Враховуючи, що договір купівлі-продажу земельної ділянки був укладений в період судового спору відносно земельної ділянки, а державний акт, виданий на ім`я [PERSON] , визнаний недійним постановою суду, тому належна йому зазначена вище земельна ділянка знаходиться в чужому незаконному володінні та підлягає витребуванню. У зв`язку з викладеним вище та на підставі ст. 387 та ст. 1212 ЦК України позивач звернувся з даним позовом до суду. Представник позивача [PERSON] адвокат Сиротенко В.С. у судовому засіданні на задоволенні заяви наполягав з підстав, викладених у ній. При цьому пояснив, що предметом спору є земельна ділянка площею 0,150 га, яка розташована по [ADDRESS] , та яка була придбана відповідачем [PERSON] у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.2010 року. Проте, правовстановлюючі документи, які засвідчували право власності на землю за [PERSON] скасовані, але останній встиг продати спірну земельну ділянку відповідачу. Також вказує, що [PERSON] не є випадковим покупцем спірної земельної ділянки, оскільки у відповідача [PERSON] і третьої особи [PERSON] є спільне нерухоме майно та наявний договір іпотеки, в якому відповідач значиться майновим поручителем, а [PERSON] боржником за основним зобов`язанням, виходячи з чого [PERSON] і [PERSON] діяли недобросовісно по відношенню до позивача. Наведене свідчить про те, що [PERSON] не є добросовісним набувачем. Вважає, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння відповідача на користь позивача. Представник відповідача [PERSON] адвокат Димовчі М.І. у судовому засіданні позов не визнав, подав відзив, у якому просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] \~відмовити в повному обсязі. При цьому зазначив, що 02.06.2010 року\~між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки. Земельна ділянка належала [PERSON] згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку ЯД № 970131, виданого на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16.07.2007 року, справа № 2-1414/2007. Згодом, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.05.2013 року позовну заяву\~ [PERSON] \~ до\~ [PERSON] \~про визнання\~недійсним вказаного\~вище договору\~купівлі-продажу\~залишено без\~задоволення,\~рішення набуло\~чинності 24.09.2013\~року.\~Вказаним рішенням\~встановлено ту\~обставину,\~що [PERSON] \~є добросовісним\~набувачем спірної\~земельної ділянки.\~З часу\~набрання рішенням\~чинності і\~по день\~своєї смерті\~-\~ [INFO] ,\~ [PERSON] права власності\~ [PERSON] \~на земельну ділянку не оскаржував, з відповідним позовом до суду не звертався. Вказана обставина виключає процесуальне правонаступництво [PERSON] після смерті [PERSON] . Вважає, що позивач не є суб`єктом права вимоги, тобто є неналежним позивачем. Крім того, заявив про пропуск строку позовної давності. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, при цьому пояснив, що між ним та [PERSON] 24.07.2004 року був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] , в простій письмовій формі. В подальшому, за ним в судовому порядку за ним було визнано право власності, але згодом рішенням суду було скасовано, проте [PERSON] за життя не претендував на спірну земельну ділянку, а висував вимоги щодо сплати матеріальних збитків у виді стягнення майнової шкоди, завданої відчуженням спірної земельної ділянки, тоді як сплачені 1500 доларів США не повертав. Разом з цим, у численних позовах, предметом яких було виключно отримання грошових коштів, [PERSON] було відмовлено. При цьому [PERSON] був обізнаний щодо переходу права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] [PERSON] ще з 2013 року. Зазначає, що спадкодавець [PERSON] не використав свого права на витребування майна у [PERSON] в межах строків позовної давності та відповідно таке право відсутнє у його спадкоємця [PERSON] , тому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Крім того, просив застосувати строк позовної давності, і відмовити у задоволенні позовних вимог. Після перерви [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, повідомлення про причини неявки від нього не надходило. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані доказі, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1\~ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено в судовому засіданні, 17.12.2004 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу серії ААО №705084 від 24.06.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №1-1134, отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА №164371, площею 0,150 га, що розташована по [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і\~споруд, виданий (т. 1 а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області №48 від 20.07.2001 року,\~ [PERSON] \~належав на праві приватної власності житловий\~будинок за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 19). Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 16.07.2007 року за\~ [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку, що розташована\~на території Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області\~в [ADDRESS] (т. 2 а.с. 14-16). На підставі\~вказаного рішення суду, відділом земельних ресурсів\~у Біляївському районі 05.05.2008 року було видано [PERSON] .\~Державний акт серії ЯД №970131, на право власності на\~вказану вище земельну ділянку (т. 2 а.с. 32). Проте, 28.11.2008 року заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 16.07.2007 року скасовано і справа призначена до розгляду у загальному порядку. Згодом, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 07.04.2009 року у справі № 2-91/2009 було визнано дійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між [PERSON] і [PERSON] і за останнім визнано право власності на спірну земельну ділянку (т.1 а.с. 10-11). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07.10.2009 року рішення Біляївського\~районного суду Одеської області від 07.04.2009 року залишено без змін. 02.06.2010 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Шустовою Н.С., зареєстрованого у реєстрі за № 314 (т. 2 а.с. 2-3). Згодом 21.03.2012 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07.04.2009 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07.10.2009 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 12-13). Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 25.06.2012 року позовна заява [PERSON] \~до [PERSON] \~про визнання правочину укладеним залишена без розгляду (т.1 а.с. 14). Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 13.12.2012 року державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серія ЯД № 970131 від 05.05.2008 року на ім`я [PERSON] , на підставі якого був укладений договір купвлі-продажу, визнано недійсним. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.09.2013 року, у справі №496/1576/13-ц в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 02.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки кадастровий номер 5121080300:03:001:0136, відмовлено (в касаційному порядку судові рішення не оскаржено) (т. 2 а.с. 65, 66-67). Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 31.10.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.01.2017 року, у справі №496/1580/13-ц відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків, завданих знесенням будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (в касаційному порядку ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року у відкритті касаційного провадження на рішення суду першої та апеляційної інстанції відмовлено). Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] є добросовісним набувачем. Таким чином, право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку набуте на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 24.06.1998 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за №1-1134, було посвідчено Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯА №164371, виданим 17 грудня 2004 року. З 02.06.2010 року і по теперішній час [PERSON] є власником спірної земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за останнім на підставі договору купівлі-продажу. З часом, позивач [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , в якому просив\~стягнути з [PERSON] 253944,00 грн матеріальних збитків, завданих позивачу незаконним відчуженням земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а також судові витрати по справі. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2021 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків відмовлено. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті спадкоємцем є, зокрема, його брат [PERSON] (позивач по справі), про що свідчить довідка приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Черненко І.П. № 139/02-14 від 10.12.2018 року (т. 1 а.с. 18). Право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння врегульовано статтею 387 ЦК України; право власника на витребування майна від добросовісного набувача передбачено статтею 388 ЦК України. Згідно зі статтею 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей\~215\~і\~216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені\~статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №6-53цс12). Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (такий підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц). Так, у\~постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц\~Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном має бути застосовано принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені\~ч.1 ст.317 ЦК України, зокрема набуває й право володіння. Отже, з огляду на специфіку речей в обороті, володіння рухомими й нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджено, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Таким чином, з наведеної позиції Великої Палати Верховного Суду вбачається, що власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише в разі припинення державної реєстрації його права власності та перереєстрації цього права за іншою особою. Водночас, як зазначалося вище, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.09.2013 року, у справі №496/1576/13-ц в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 02.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] щодо спірної земельної ділянки відмовлено (в касаційному порядку судові рішення не оскаржено) (т. 2 а.с. 65, 66-67). Тобто, відповідно до ст. 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні іншої особи. Таким чином, позивач може порушувати питання про захист його права власності на спірну земельну ділянку шляхом витребування її із незаконного чужого володіння лише в тому випадку, якщо зможе довести доказами, що таке право йому належить, тобто, що він є власником майна. Крім того, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 31.10.2016 року у цивільній справі № 496/1576/13-ц встановлено, що [PERSON] є добросовісним набувачем, натомість позивач звернувся до суду з позовом, зазначаючи його підставу ст. 387 ЦК України, хоча право витребування майна від добросовісного набувача передбачено ст. 388 ЦК України. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] не є власником спірної земельної ділянки, спірна земельна ділянка не входить до складу спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] при житті не звертався до суду з позовом про витребування земельної ділянки від добросовісного набувача, провадження у справі не було відкрито, що виключає процесуальне правонаступництво. Враховуючи викладене, суд вважає, позивач не є суб`єктом права вимоги, і відповідно, не є належним позивачем. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 256 та ст. 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ст.256 та ст.261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). За правила ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Встановлено, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом без поважних причин, оскільки початок перебігу строку позовної давності починається від дня, коли [PERSON] довідався про порушення свого права на спірну земельну ділянку, подавши до суду у 2013 році позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 02.06.2010 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] . Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.05.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24.09.2013 року, у справі №496/1576/13-ц, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 02.06.2010 року між [PERSON] та [PERSON] щодо спірної земельної ділянки, відмовлено. Відмовляючи в позові, суд дійшов висновку про те, що добросовісність набувача презюмується, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача. Разом з цим, [PERSON] , а після його смерті [INFO] і позивач [PERSON] не зверталися до суду з відповідним позовом. У відповідності до ст. 262 ЦК України подання позову [PERSON] як спадкоємцем [PERSON] не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Тому суд приходить до висновку про пропущення позивачем строку позовної давності на звернення з цим позовом до суду. Клопотання про поновлення вказаного строку позивачем також не заявлено. Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд прийшов до переконання про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , тому у задоволенні пред`явленого ним позову належить відмовити у повному обсязі, що виключає застосування строку позовної давності. У відповідності до ч.1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Ч.9 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від\~25.11.2020 року вжиті заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,150 га, яка розташована за адресою: Усатівська сільська громада ( [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] Виходячи з положень ч.9 ст. 158 ЦПК України суд вважає, що заходи забезпечення позову слід скасувати. Згідно з п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у випадку відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed