Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кілійського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. Як зазначив позивач в позовній заяві та уточненій позовній заяві від 27.09.2022 року, 27 жовтня 2018 року він уклав шлюб з відповідачем, [PERSON] . Від цього шлюбу у сторін є малолітня донька [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з несумісністю характерів та різними поглядами на сімейне життя. Шлюбні відносини між сторонами припинено з січня місяця 2022 року. Примирення між позивачем та відповідачем неможливе, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Донька проживає разом з позивачем більше ніж півроку та перебуває на їх спільному з відповідачем утриманні. Зважаючи на зазначене, позивач просив суд розірвати шлюб між ним та відповідачем та визначити місце проживання їх сумісної дитини з батьком, за адресою його проживання. Позивач в підготовче судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач в підготовче судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій зазначила, що з позовними вимогами та уточненими позовними вимогами ознайомлена, проти розірвання шлюбу та визначенням місця проживання доньки разом з батьком не заперечує, також просила розглянути справу за її відсутності. Представник служби у справах дітей Кілійської міської ради в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує. На підставі письмових заяв усіх учасників справи та у зв`язку з визнанням відповідачем позову, суд за відсутності сторін ухвалює рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні за наявності для того законних підстав, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст. ст. 200, 223, 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини: Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 27 жовтня 2018 року Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 27.10.2018 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 176 від 27.10.2018 року. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище « [PERSON] », /а.с. 10/. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10.07.2019 року Кілійським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , запис акта про народження № 155 від 10.07.2019 року, /а.с 11/. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1183 від 20.06.2022 року виданою Виконавчим комітетом Кілійської міської ради встановлено, що [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] та до складу його сім`ї входять: [PERSON] , [INFO] - дружина та [PERSON] , [INFO] - донька /а.с. 12/. При розгляді і вирішенні справи судом застосовано наступні норми права: Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За правилами ст. ст. 110, 114 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що фактичні взаємини подружжя свідчать про неможливість збереження сім`ї, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, внаслідок чого шлюб сторін підлягає розірванню. Щодо позовної вимоги про визначення місця дитини, суд виходить з наступного Закон України «Про охорону дитинства» визначає дитинство як період розвитку людини до досягнення повноліття. Водночас дитинство це й особливий біопсихосоціально-правовий стан людини. У преамбулі Конвенції про права дитини зазначено, що дитина потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану. Загальними підставами виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини є: походження дитини, тобто наявність кровного споріднення між нею та матір`ю, батьком; реєстрація цього походження у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною третьою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з постановою № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі, за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Судом встановлено, що спільна малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , останнім часом проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створив дитині необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує її усім необхідним, а відповідач, як мати в свою чергу цікавиться дитиною, приймає участь у її вихованні та розвитку, спільно з позивачем утримує дитину. Визначення місця проживання дитини разом із батьком не позбавляє права відповідача у праві спілкуватися з дитиною та не обмежує її у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків, оскільки визначення місця проживання дитини з батьком, матір не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно неї та участі у її вихованні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповіднодо ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved