Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-28 00:00:00

21.01.2020 р. позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту частково недійним та визнання права на обов`язкову частку спадщини, поділ спадщини та визнання права власності. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.05.2020 р. вищезазначену позовну заяву передано на розгляд до Вишгородського районного суду Київської області відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України. 19.08.2020 р. вищезазначена справа надійшла до Вишгородського районного суду Київської області. В ході розгляду справи 29.10.2020 р. через канцелярію суду позивач надала заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій посилаючись на те, що [INFO] помер її з відповідачем батько - [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно, що складається із: будинку [ADDRESS] , земельної ділянки, площею 0,1730 га, кадастровий номер: 3221889001:21:049:0101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; автомашини ВАЗ 2103. Спадкоємцями померлого [PERSON] є вона та відповідач. 18.03.2019 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою за заявою відповідача про прийняття спадщини за заповітом та за законом відкрита спадкова справа № 334/2019 померлого [PERSON] 20.03.2019 р. позивачем подана заява про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , де вона зазначила про те, що на час смерті батька, а саме з вересня 2016 року, є пенсіонером за віком (непрацездатна дитина). 04.11.2019 р. нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори видана постанова, згідно якої їй відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на належну їй частку спадкового майна за законом, а також на обов`язкову частку спадкового майна, після смерті батька [PERSON] через відсутность необхідних документів для видачі свідоцтв про право на спадщину. 18.11.2019 року [PERSON] направлено письмове звернення до відповідача, але відповідач не бажає в мирний спосіб вирішити спір щодо спадщини, тому вона вимушена звернутися в суд з даним позовом та просить визнати частково (1/4) недійсним заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романенко Н.Ф. 13.11.1995 р. за реєстровим № 6091 на житловий будинок [ADDRESS] ; визнати за нею право на обов`язкову частку у спадщині померлого [INFO] батька [PERSON] , а саме: на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частку земельної ділянки, розміром 0,1730 га, кадастровий номер 3221889001:21:049:0101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом; визнати за відповідачем [PERSON] право власності на 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом та на Ѕ частку земельної ділянки, розміром 0,1730 га, кадастровий номер 3221889001:21:049:0101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом; поділити між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] спадщину померлого [INFO] [PERSON] ; виділити в натурі позивачці [PERSON] та визнати за нею право власності: а) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; б) на земельну ділянку, розміром 0,1730 га, кадастровий номер 3221889001:21:049:0101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом; виділити відповідачу [PERSON] та стягнути з позивачки [PERSON] на користь відповідача [PERSON] компенсацію вартості його частки в спадщині у розмірі - 191 088 грн.; припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] у спадковому майні померлого [INFO] [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] , 21.05.2020 р. подали відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в повному обсязі в задоволенні позовної заяви. В ході розгляду справи, 26.01.2021 р. пред`явили зустрічний позов до [PERSON] про зменшення обов`язкової частки у спадщині. Посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON] , який є рідним батьком [PERSON] та прийомним батьком [PERSON] [PERSON] складено заповіт, відповідно до якого, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] та автомашину фабричної марки ВАЗ 2103 заповідано [PERSON] . За весь час з моменту усиновлення [PERSON] майже не спілкувалась зі своїм прийомним батьком, та з моменту досягнення нею повноліття відсторонилась від спілкування з ним взагалі, оскільки не сприймала його як рідного. З моменту досягнення нею повноліття і до моменту смерті [PERSON] , вони не підтримували регулярних контактів та будь-яких інших відносин. В останні роки свого життя [PERSON] мав значне погіршення стану здоров`я, потребував постійної опіки та нагляду за ним, оскільки без допомоги сторонніх йому було важко пересуватись, вести господарство та займатись побутовими справами. [PERSON] постійно знаходився поряд з рідним батьком. Розуміючи, що стан здоров`я [PERSON] з кожним днем погіршується, а прийомна донька не виходила на зв`язок як із своїм батьком так і з братом, а зайнятість на роботі та наявність власної родини унеможливлювала переїзд до батька з метою постійної опіки та знаходження поряд щодня, [PERSON] та [PERSON] прийнято спільне рішення про укладання договору про догляд, який мав на меті наймання людини, яка зможе в періоди, коли [PERSON] не зможе бути поруч із батьком в будні дні, перебувати поруч із ним, та допомагати у приготуванні їж, прибиранні у помешканні та іншим чином допомогти у побутових та соціальних питаннях. Вказане рішення прийнято також з огляду на те, що [PERSON] фактично самоусунулась від життя [PERSON] та не бажала знати про його проблеми та його життя взагалі. На неодноразову спробу зв`язатись позивача з відповідачем та узгодити її думку щодо можливості солідарної участі у догляді за батьком, відповідач не виходила на зв`язок, а в ході однієї із розмов повідомила, що їй не цікава його доля, грошових коштів на його утримання вона не має та не бажає приймати участь у його проблемах. Оскільки більше після тієї розмови [PERSON] не контактувала ні з позивачем, ні зі спадкодавцем, а номер мобільного телефону змінила, всі витрати, пов`язані із договором утримання та із похованням [PERSON] лягли саме на [PERSON] . Лише через місяць позивачка дізналась про смерть [PERSON] та знайшовши мобільний номер телефону позивача, зв`язалась із ним. Темою розмови було виключно питання подальшого розподілу його майна, на яке вона має право за законом як пенсіонерка. У зв`язку з чим, просить зменшити розмір обов`язкової частки [PERSON] у спадщині залишеної [PERSON] , а саме з 1/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , до 1/100 (однієї сотої) частки; зменшити розмір обов`язкової частки [PERSON] у спадщині, залишеної [PERSON] , а саме з 1/4 (одної четвертої) частки земельної ділянки, розміром 0,1730 га, кадастровий номер 3221889001:21:049:0101. яка розташована за адресою: [ADDRESS] до 1/100 (однієї сотої) частки. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.08.2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.05.2021 року, прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про зменшення обов`язкової частки у спадщини та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Змінено назву третьої особи за первісним позовом із Головного територіального управління юстиції у місті Києві на Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Желіховська Р.М. не з`явилися, 29.09.2022 року через канцелярію суду представник подала клопотання про розгляд справи без їх участі та надала промову в судових дебатах, в яких позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі та просила задовольнити з підстав викладених в уточненій позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позов. Через канцелярію суду подані відповідь на відзив, пояснення. У судове засідання відповідач [PERSON] та його представник не з`явились. 29.09.2022 р. через канцелярію суду представник подав клопотання про визнання поважною причини неявки в судове засідання та проведення судових дебатів без їх участі з урахуванням письмових дебатів, позовні вимоги за первісним позовом не визнав з підстав викладених у відзиві на змінену позовну заяву від 27.10.2020 р., поданого через канцелярію суду 16.03.2021 р., просив задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явилися. 19.11.2020 р. подані пояснення, відповідно до яких просили розгляд справи проводити без їх участі та ухвалити справедливе, законне та обґрунтоване рішення. В якості свідка допитано [PERSON] - який є племінником померлого, який показав суду, що [PERSON] не спілкувалась з батьком 20 років, а [PERSON] приїздив часто та допомагав батьку. Останні роки померлий проживав в с. Ясногородка, син кожні вихідні приїздив до батька, а дочка не з`являлась 20 років. Деякі сусіди не знали, що у померлого була донька. Коли [PERSON] дізналась, що [PERSON] перебуває в лікарні, до нього не приїхала. Зазначив, що померлий не хотів з нею спілкуватися та заповів все своє майно сину - [PERSON] . Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідка приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 13.03.2019 р., відповідний актовий запис № 127. Родинні відносини як дітей та батька між [PERSON] , [PERSON] та померлим [PERSON] підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] , виданим відділом РАГСу м. Києва Подільського району 14.11.1974 р., актовий запис № 44 та серії [NUMBER] , виданим Подільським бюро РАГСу 24.04.1964 р. Згідно Довідки № 1754 від 09.04.2003 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 17.12.1977 р. шлюб у Центральному Палаці шлюбів м. Києва, запис акта № 5715. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище : « [PERSON] ». Відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 12.11.1991 р., посвідченого Мельник В.Г. секретарем виконавчого комітету Ясногородської сільської ради народних депутатів Вишгородського району Київської області за № 182, [PERSON] купив у [PERSON] жилий будинок по [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ромасенко Н.Ф. 13.11.1995 р. зареєстровано в реєстрі за № 6091, яким заповів жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] . Згідно до Витягу з рішення 48 сесії VI скликання Ясногородської сільської ради Вишгородського району Київської області «Про присвоєння назв вулиць в с. Ясногородка» від 20.08.2015 р. №346-48-VI перейменовано вулицю « Леніна » на вулицю «Калинова». Відповідно до довідки на нерухоме майно № 687 від 26.06.2019 р., виданого КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», наведені наступні технічні характеристики житлового будинку, що належить [PERSON] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] : А- житловий будинок, побудований із дерево і цегли, загальною площею - 46,3 кв.м., житловою - 33,0 кв.м., рік будівництва - 1958, Б -літня кухня, під Б- погріб, В- убиральня, Г- навіс, Д - навіс, Е- теплиця, Є- літній душ, 1-3 - огорожа, І- тротуар, ІІ - колонка питна. Ця ж інформація міститься в технічному паспорті, виданому Комунальним підприємством «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» від 11.04.2019 р. Згідно висновку ТОВ «ЕКСПЕРТ-АЛЬЯНС» від 19.12.2019 р. ринкова вартість вказаного будинку складає 48 000 грн., вартість ј частки будинку складає 12 000 грн., вартість ѕ частки будинку складає 36 000 грн. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 094537 [PERSON] належить земельна ділянка, площею 0,173 га, яка розташована в [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель на підставі рішення виконкому Ясногородської сільської Ради народних депутатів від 14.08.1998 р. № 57. Так, з Витягу із Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3214916432019 від 05.04.2019 р. вбачається, що Ясногородська сільська рада 10.11.1999 р. зареєструвала на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, 17.05.2016; ПП «Експертиза-Центр», [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1730 га, кадастровий номер 3221889001:21:049:0101, місце розташування якої [ADDRESS] з цільовим призначенням: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянку), категорії земель: землі житлової та громадської забудови, вид використання земельної ділянки: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель, форма власності: приватна власність та належить [PERSON] на підставі Рішення Ясногородської сільської ради від 14.08.1998 р. № 57; документ, що посвідчує право -Державний акт ІІІ-КВ№ 094537 від 10.11.1999 р. З Кадастрового плану земельної ділянки з кадастровим номером 3221889001:21:049:0101, вбачається наступний опис меж: від А до Б- землекористування [PERSON] ; від Б до В - землекористування [PERSON] ; від В до Г землекористування [PERSON] ; від Г до А - землі загального користування. Відповідно до Висновку про експертну оцінку земельної ділянки від 19.12.2019 р., виданого ТОВ «Інститут земельних реформ та раціонального землекористування» ринкова вартість вищезазначеної земельної ділянки на дату оцінки без врахування ПДВ складає 310 176 грн., вартість Ѕ частки земельної ділянки на дату оцінки без врахування ПДВ складає 155 088 грн. Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] виданого 27.09.2016 р. серії [NUMBER] [PERSON] є пенсіонером за віком, термін дії: довічно. [PERSON] також є пенсіонером згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 25.08.2016 р. серії [NUMBER] за вислугою років, термін дії: довічно. Відповідно до договорів про догляд № 20/12/17-1 від 20.12.2017 р., № 20/01/19 від 20.01.2019 р. укладеного між Благодійною організацією «Життя продовжується» (надалі «Виконавець») та [PERSON] (надалі «Замовник»), строком дії до 20.01.2018 р. Виконавець зобов`язується безоплатно надати послуги цілодобового догляду за [PERSON] , а Замовник зобов`язується прийняти надані Послуги на умовах визначених Договору. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 55533538 від 20.03.2019 р. П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 334/2019, інформація про спадкодавця - [PERSON] , дата та місце народження [INFO] , дата смерті [INFO] . На підставі копії матеріалів спадкової справи №334/2019 до майна померлого [PERSON] , заведеної П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою, які витребувані ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.01.2021 року, встановлено, що спадщину після смерті батька у передбаченому ст.ст.1269, 1270 ЦК України порядку і строки прийняли [PERSON] , [PERSON] 18.03.2019 р. [PERSON] подана заява до П`ятнадцятої київської державної нотаріально контори про прийняття спадщини, відповідно до якої: на день смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке він заповів йому заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ромасенко Н.Ф. від 13.11.1995 р., за реєстровим № 6091, яке [PERSON] приймає. Спадкове майно, яке неохоплене заповітом приймає за законом. 22.03.2019 р. [PERSON] до П`ятнадцятої київської державної нотаріально контори подана заява про прийняття спадщини. 04.11.2019 року [PERSON] була подана заява до П`ятнадцятої київської державної нотаріально контори про прийняття спадщини. Згідно ст. 1241 ЦК України, вона, як пенсіонер має право на обов`язкову долю в спадщині, яку вона приймає. Спадщину, що неохоплена заповітом вона приймає за законом. 04.11.2019 р. нею також була подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак їй відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що підтверджують право власності померлого на майно, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Київської Романенко О.М. від 04.11.2019 р. Також [PERSON] 18.11.2019 р. направила поштою письмове звернення до [PERSON] , в якому просила в мирний спосіб вирішити оформлення їх спадкових прав та проведення поділу спадщини. Однак воно не доставлено, що підтверджується копіями звернення та рекомендованими повідомленнями. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність. Діти (внуки) цієї особи мають право на спадкування на загальних підставах. Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту. Заповіт, як односторонній правочин відповідає загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Ст. 1257 ЦК України передбачає наступні випадки недійсностості заповіту: Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» - перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК України є вичерпний і розширеного тлумачення не потребує. Захист права на обов`язкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом пред`явлення вимог про визнання права на обов`язкову частку в спадщині (ст. 1241 ЦК України), перерозподіл спадщини (ст. 1280 ЦК України), визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301 ЦК України). Аналогічна позиція міститься і в п. 7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Щодо обов`язкової частки у спадковому майні згідно із вимогами ст.1241 ЦК України, то у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (далі Порядок), визначено таке. Пунктом 5.9 передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. Відповідно до пункту 5.11 Порядку при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Згідно із п. 5.12 Порядку якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна. Відповідно до п.5.13 Порядку якщо спадкоємець за заповітом є одночасно і спадкоємцем за законом, частина спадкового майна, яка залишилася поза заповітом, ділиться порівну між усіма спадкоємцями за законом, у тому числі й спадкоємцем, зазначеним у заповіті. Пунктом 5.14. Порядку передбачено, що розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Отже, позивачка [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується матеріалами справи, відтак з огляду на зміст ст. 1241 ЦК України входить до кола осіб, що мають право на обов`язкову частку у спадщині, а тому вимоги [PERSON] за первісним позовом про визнання заповіту частково недійним та про визнання обов`язкової частки у спадщині підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У ч. 1 ст. 317 ЦК зазначається, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки, [PERSON] 13.11.1995 року склав заповіт (реєстровий № 6091) щодо частини спадщини, а саме будинку [ADDRESS] згідно якого призначив спадкоємцем сина- [PERSON] , то відповідач - [PERSON] успадковує за заповітом ѕ частки зазначеного будинку, а позивачка має право на обов`язкову частку зазначеного будинку в розмірі ј частки (ст. 1241 ЦК України), а отже позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки, то суд зазначає наступне. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Частиною 1 ст. 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficiessolocedit» - збудоване на землі слідує за нею. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 16.03.2020 р. у справі № 675/2372/16-ц (провадження №61-29813сво18), сформовано висновок про застосування норми права, згідно з яким, відповідно до ч. 2, 3 ст. 1225 ЦК України земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що була надана спадкодавцю у власність у межах нормативів, на якій розташований успадкований будинок, інші будівлі й споруди, переходить у власність спадкоємців за заповітом, якщо у заповіті спадкодавцем висловлена воля лише відносно житлового будинку, інших будівель та споруд. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2018 р. у справі № 341/363/16-ц (справа № 61-31063св18). Оскільки, судом встановлено, що Позивачка має право на обов`язкову частку житловому будинку, що становить ј його частину, то за нею у відповідності до вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 Земельного кодексу України необхідно визнати і право власності на 1/4 частину земельної ділянки, розміром 0,1730 га, кадастровий номер 3221889001:21:049:0101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться під ним. Тим самим, позовна вимога первісної позовної заяви про визнання права власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки підлягає частковому задоволенню. Що стосується решти позовних вимог первісної позовної заяви, зокрема щодо поділу між сторонами спадщини після померлого [PERSON] виділення в натурі Позивачці спадкового майна, стягнення з неї на користь Відповідача компенсації вартості його частки у спадщині та припинення права їх спільної часткової власності на спадкове майно, то підстав для задоволення вказаних позовних вимог судом не встановлено, з огляду на наступне: Частиною 3 статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Крім того, статтею 1279 ЦК України встановлено спадкоємці, які протягом не менш як одного року до часу відкриття спадщини проживали разом із спадкодавцем однією сім`єю, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку в розмірі частки у спадщині, яка їм належить. Спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. Однак, позивачем не обґрунтовано неможливості виділення кожному із спадкоємців належної йому частки в натурі, не обґрунтовано переважне право на отримання спадкового майна в натурі в повному обсязі саме ним, тому, суд вважає вказані вимоги необґрунтованими та передчасними. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] за зустрічним позовом про зменшення обов`язкової частки у спадщині [PERSON] , слід зазначити наступне. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 6 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухиленням особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його вчиняти, але не вчиняла необхідних дій. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Доведення вказаних обставин згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України покладається на позивача. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 6 ст. 81 ЦПК). Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи вищезазначені вимоги закону та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення [PERSON] від надання спадкодавцеві [PERSON] допомоги при можливості її надання, а також потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача. Суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на те, що спадкодавець через похилий вік та погіршення стану здоров`я перебував у безпорадному стані, оскільки дані обставини самі по собі не доводять безпорадного стану із певною вірогідністю, оскільки не є тотожними поняттями. В матеріалах справи відсутні докази про те, що йому встановлено інвалідність, він не був визнаний недієздатним або обмежено дієздатним. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] за весь час з моменту усиновлення (удочеріння), майже не спілкувалась зі своїм прийомним батьком, та з моменту досягнення нею повноліття - відсторонилась від спілкування з ним взагалі, оскільки не сприймала його як рідного, адже момент усиновлення (удочірення) настав, коли їй виповнилося 15 років. За цей час, з моменту досягнення нею повноліття, і до моменту смерті спадкодавця, відповідачка та спадкодавець не підтримували регулярних контактів та будь-яких інших відносин, фактично проживали як чужі люди та жодним чином не цікавились життям одне одного є безпідставними та не мають правового значення для вирішення спору по суті в цій частині. Самі по собі доводи [PERSON] про те, що він здійснював постійний догляд за батьком, здійснював поховання, не є підставою для усунення відповідача від права на спадкування та не підтверджують факт ухилення [PERSON] від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потреб спадкодавця в такій допомозі. Також, суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки дані покази носять загальний характер та жодним чином не підтверджують факт перебування спадкодавця у безпорадному стані, потребування допомоги від відповідача за зустрічним позовом та ухилення останньої від надання такої допомоги. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено сукупність обставин, за яких можливе усунення від права на спадкування [PERSON] відповідно до вимог ст.1224 ЦК України, тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: partial