Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся в суд з зазначеним позовом до Київської міської ради про визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що 21 грудня 2006 року він уклав з [PERSON] договір довічного утримання, відповідно до якого остання передала у його власність як набувачу належну їй 41/200 частин квартири [ADDRESS] , а він зобов`язався надавати [PERSON] довічне матеріальне забезпечення. 41/100 частин квартири складає одну кімнату загальною площею 28,40 кв.м., житловою площею 17,60 кв.м. Йому у власність за договором передано половину кімнати, позначеної в технічному паспорті цифрою 8. Документом, що підтверджував право власності [PERSON] на 41/200 частин квартири є свідоцтво про право власності на житло від 14 липня 1995 року. [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 22 жовтня 2018 року він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 03 березня 2009 року по теперішній час. З моменту укладення договору довічного утримання від 21 грудня 2006 року та по сьогоднішній день він щомісячно сплачував комунальні послуги за 41/100 частини квартири, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних платежів. У 2018 році він знайшов у квартирі папку з документами, серед яких він виявив свідоцтво про смерть [PERSON] , який згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1995 року був співвласником 41/100 частини квартири [ADDRESS] . До цього часу він не знав про смерть [PERSON] . За таких обставин, він є добросовісним власником 41/200 частини цієї квартири, яка належала [PERSON] з моменту отримання права власності на іншу 41/200 частину квартири за договором довічного утримання від 21 грудня 2006 року. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності за набувальною давністю на 41/200 частин квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1995 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 червня 2020 року зупинено провадження у справі до визначення правонаступника [PERSON] , що вибув із процесу у зв`язку зі смертю. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року поновлено провадження у справі. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року замінено позивача на його правонаступника - [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву представника відповідача (а.с. 65-68), з якого вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову та розглядати справу у її відсутність. Зазначено, що позов про право власності за набувальною давністю не може пред`явити особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1995 року 41/100 частин квартири [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Таким чином, не можна погодитись з тим, що позивач добросовісно та правомірно заволодів майно на законних підставах, оскільки останнім було відомо, що спірна квартира належить на прав власності іншій особі. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 грудня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй 41/200 частину квартири [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався надавати [PERSON] довічне матеріальне забезпечення (а.с. 8-9). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1995 року 41/100 частини квартири [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 10). Інші частки в квартирі належать [PERSON] (30/100 частин) та [PERSON] (29/100 частин), що підтверджується відповіддю на запит суду КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08 грудня 2021 року (а.с. 208). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 15). З відповіді на запит суду Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 04 березня 2020 року вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с. 109). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 14). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 113). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року замінено позивача на його правонаступника - [PERSON] . З позову вбачається, що з моменту укладення договору довічного утримання від 21 грудня 2006 року та по сьогоднішній день [PERSON] щомісячно сплачував комунальні послуги за 41/100 частини квартири, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних платежів. У 2018 році [PERSON] знайшов у квартирі папку з документами, серед яких останній виявив свідоцтво про смерть [PERSON] , який згідно свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1995 року був співвласником 41/100 частини квартири [ADDRESS] . До цього часу він не знав про смерть [PERSON] . За таких обставин, [PERSON] вважав себе добросовісним власником 41/200 частини цієї квартири, яка належала [PERSON] з моменту отримання права власності на іншу 41/200 частину квартири за договором довічного утримання від 21 грудня 2006 року. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року в справі № 552/1354/18. Позивачу було відомо, що [PERSON] був власником іншої 41/200 частин квартири. Документ про право власності подавався при укладенні договору довічного утримання, стороною якого був позивач (а.с. 8-9, 209). Крім того, користувачами частки [PERSON] були не тільки позивач, а й інші співвласники квартири - [PERSON] та [PERSON] , оскільки порядок користування квартирою між співвласниками не встановлювався. Сам факт сплати комунальних платежів за частку [PERSON] не надає права її отримати у власність за набувальною давністю. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що він добросовісно заволодів саме чужим майном. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed