Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив суд стягнути з [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь Акціонерного товариства «ОТП БАНК» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Жилянська, буд.43, код ЄДРПОУ 21685166) три проценти річних від простроченої суми за кредитним договором №CM-SME 503/278/2008 від 17.09.2008 у розмірі 11868,44 дол. США (одинадцять тисяч вісімсот шістдесят вісім доларів сорок чотири цента), а також вирішити питання щодо судових витрат. В обґрунтування позову зазначив, що 17.09.2008 [PERSON] надала банку кредитну заявку, в якій вона просить видати їй кредит в сумі 115 000 доларів США та здійснити видачу 17.09.2008 шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку за наступними реквізитами рахунок № [NUMBER] . Відповідно до п.п.1.9.1 п.1.9 кредитного договору [PERSON] повинна була виконати вимогу АТ «ОТП БАНК» до 07.01.2016 включно, тобто з 08.01.2016 розпочалося неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору). Вказану вимогу [PERSON] отримала 26.12.2015 (дану обставину визнала [PERSON] під час розгляду справи №500/4618/16-ц). Також, позивач зазначає, що 15.04.2016 ПАТ «ОТП Банк» повторно звернувся до [PERSON] та [PERSON] із досудовою вимогою за вихідними №501-05-036/136 та №501-05-036/138 про погашення заборгованості за кредитним договором №СМ- SME503/278/2008 від 17.09.2008 у загальному розмірі 74881,60 доларів США, яка складається з: залишку заборгованості за кредитом - 69203,75 доларів США; несплачених відсотків за користування кредитом - 5677,85 дол. США. Досудова вимога залишена без виконання. [PERSON] неправомірно користувалася кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору, а саме з 08.01.2016 по 26.08.2021), у зв`язку із чим з неї на користь Банку підлягає стягненню на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних. Представник позивача в судовому засіданні надав заяву про розгляд справи в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, позов підтримав. Відповідачка із позовною заявою не погодилася. Подала до суду відзив на позов, в якому просила у задоволенні позову АТ ОТП Банк про стягнення трьох відсотків річних відмовити повністю. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 17.09.2008 між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник АТ «ОТП БАНК») та [PERSON] укладено кредитний договір №CM-SME 503/278/2008, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 115 000 доларів США на споживчі цілі, а позичальник приймає його та зобов`язується повернути до 17.09.2023, а також сплатити проценти за користування кредитом, для розрахунку якого використовуватиметься плаваюча процентна ставка: FIDR + фіксований відсоток - 6% річних з розрахунку річної бази нарахування процентів - 360 календарних днів у році. Повернення кредиту та сплати процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів. Також визначено, що Додатком до кредитного договору є графік повернення кредиту та сплати процентів, яким визначені, зокрема: сума кредиту - 115 000 доларів США; розмір відсоткової ставки за користування кредитом -16 % річних; валюта кредиту - USD; розмір щомісячного платежу - 1 707,45 доларів США, у тому числі із зазначенням розміру платежу, що зараховується на погашення тіла кредиту та відсотків за користування кредитом. Відповідно до п.5 кредитного договору графік повернення кредиту та сплати процентів підписано обома сторонами та є невід`ємною частиною договору (додаток №1). Згідно до п.п. 1.9.1. п. 1.9. кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7 та ст.З цього договору) та/або умов договору поруки. При цьому, зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати направлення позичальнику відповідної вимоги. Згідно до п.п.1.11.1 та 1.11.1.1 п.1.11 кредитного договору, усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту, в строки та на умовах встановлених цим договором. Інші платежі згідно з умовами цього договору розраховуються у валюті кредиту і підлягають сплаті у валюті України, виходячи з валютного курсу НБУ на день сплати. 17.09.2008 [PERSON] надала банку кредитну заявку, в якій вона просить видати їй кредит в сумі 115 000 доларів США та здійснити видачу 17.09.2008 шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку за наступними реквізитами рахунок № [NUMBER] . В той же день 17.09.2008 зазначена трансакція була здійснена банком: з рахунку № [NUMBER] перераховані на рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 115000 доларів США, що також підтверджується випискою з рахунку. 08.12.2015 банк звернувся до [PERSON] із досудовою вимогою за вих. №22-2/886439 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором №СМ- SME503/278/2008 від 17.09.2008 в загальному розмірі 71409, 88 доларів США, з яких: заборгованості за кредитом - 69203,75 доларів США; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2206,13 доларів США. Відповідно до п.п.1.9.1 п.1.9 кредитного договору [PERSON] повинна була виконати вимогу АТ «ОТП БАНК» до 07.01.2016 включно, тобто з 08.01.2016 розпочалося неправомірне користування кредитними коштами (поза межами строку дії кредитного договору). Вказану вимогу [PERSON] отримала 26.12.2015 (дану обставину визнала [PERSON] під час розгляду справи №500/4618/16-ц). 15.04.2016 ПАТ «ОТП Банк» повторно звернувся до [PERSON] та [PERSON] із досудовою вимогою за вихідними №501-05-036/136 та №501-05-036/138 про погашення заборгованості за кредитним договором №СМ- SME503/278/2008 від 17.09.2008 у загальному розмірі 74881,60 доларів США, яка складається з: залишку заборгованості за кредитом - 69203,75 доларів США; несплачених відсотків за користування кредитом - 5677,85 дол. США. Досудова вимога залишена без виконання. За розрахунком заборгованості банка станом на 21.09.2017 [PERSON] має загальну заборгованість за кредитним договором у розмірі 87 557,43 доларів США, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту - 69 203,75 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 17.06.2008 по 20.09.2017 - 17 077,74 доларів США; заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість по кредиту, за період з 18.07.20012 року по 21.09.2017 - 1 275,94 доларів США. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, АТ «ОТП БАНК» звернувся із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.06.2019 у справі 500/4618/16-ц позовну заяву АТ «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, а саме: стягнуто з [PERSON] на користь AT «ОТП Банк» заборгованість за кредитом в розмірі 87 557, 43 доларів США, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 69 203,75 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 17 077, 74 доларів США; заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість по кредиту - 1 275,94 доларів США; стягнуто з [PERSON] на користь AT «ОТП Банк» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 33 555,67 грн.; у задоволенні решти вимог позовної заяви AT «ОТП Банк» відмовлено; у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. Постановою Одеського апеляційного суду від 22.12.2020 у справі 500/4618/16-ц апеляційну скаргу [PERSON] частково задоволено, а саме: рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.06.2019 змінено в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат; стягнуто з [PERSON] на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 17.09.2008 у розмірі 71 424,17 доларів США, що еквівалентно 2 002 733,73 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 69 203,75 доларів США, що еквівалентно 1 940 473,15 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2 206,13 доларів США, що еквівалентно 61 859,89 грн.; заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 14,29 доларів США, що еквівалентно 400,69 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь АТ «ОТП Банк» судові витрати у розмірі 27 515,65 грн.;в іншій частині рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.06.2019 року залишено без змін. Враховуючи приписи ч.2 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ст.82 ЦПК України, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.06.2019 та постанова Одеського апеляційного суду від 22.12.2020 у справі 500/4618/16-ц мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують, тому розглядались судом як встановлені та доведені факти. Судом встановлено, що 27.08.2021 [PERSON] погашено борг перед АТ «ОТП БАНК» у розмірі, визначеному судом апеляційної інстанції у постанові від 22.12.2020, а саме суму боргу 71424,17 доларів США та судовий збір у розмірі 27515,70 грн. Суд погоджується із доводами позивача про те, що [PERSON] неправомірно користувалася кредитними коштами у розмірі 69 203,75 дол. США (поза межами строку дії кредитного договору, а саме з 08.01.2016 по 26.08.2021), у зв`язку із чим з неї на користь Банку підлягає стягненню на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних у розмірі 11 868,44 дол. США. Правовідносини щодо укладення кредитного договору та порядку виконання сторонами кредитного договору своїх зобов`язань регулюються Цивільним кодексом України. Частиною 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки . Згідно з частинами 2 та 5 ст. 1 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У відповідності до частин 1 та 2 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 525 та 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України, Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частина 1 статті 1050 ЦК України регламентує, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією ВП ВС, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) також вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах ВП ВС від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Отже, на будь-яке грошове зобов`язання поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, в тому числі і на зобов`язання щодо виконання рішення суду майнового характеру. Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України. Аналогічні висновки підтверджені ВС у постановах від 23.01.2018 у справі №906/1283/16, від 24.01.2019 по справі № 758/5545/16-ц, від 23.01.2019 по справі № 320/7215/16-ц, від 15.01.2019 по справі № 910/17566/17. У постанові від 23.05.2018 по справі №910/1238/17 ВП ВС, частково задовольняючи позов про стягнення 3% річних, нарахованих згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, дійшла правового висновку про те, що положеннями ч.1 ст.1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник отримує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, тоді як ч.2 ст.625 ЦК встановлено наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно з пунктом 6.23 вищезазначеної постанови плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У п. 6.28 постанови від 04.02.2020 у справі 912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду підтримала усталену правову позицію та вказала на те, що скільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.1 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст.625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст.1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. \~ \~ \~ \~ З огляду на викладені висновки суду, АТ «ОТП БАНК» має право на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми ч.2 ст.625 ЦК України. Суд враховує, що з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (постанова ВП ВС від 23.10.2019 по справі № 723/304/16-ц), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Аналогічні висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах ВП ВС від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц та №373/2054/16-ц. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то ВП ВС зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц. ВП ВС вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із позицією позивача, що з [PERSON] на користь АТ «ОТП БАНК» підлягає стягненню 3% річних, нарахованих згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, у розмірі 11868,44 дол. США (одинадцять тисяч вісімсот шістдесят вісім доларів сорок чотири цента). У ч. 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно Ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на підставах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 1 та 5ст. 81 ЦПК України). Частина 1 ст.76 ЦПК України наголошує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.77\~ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 7 ст.81 ЦПК Українисуд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved