Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та просить визначити їй додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , терміном у три місяці, починаючи з дня, наступного після набрання законної сили рішенням суду. В обгрунтування позову зазначає, що є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . Мати заповідала все майно їй за заповітом від 10.05.2016р. Після смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . 10.06.2021р. позивач звернулась до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявко Н.М. із заявою про прийняття спадщини. Раніше вона не зверталась до нотаріуса, оскільки був заповіт та вона постійно проживала з матір`ю, тому вважала, що вступила в спадщину. Постановою нотаріуса від 10.06.2021р. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки позивач не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений строк та не подав документів, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем на день смерті. Інших спадкоємців немає. Щодо додаткових інших причин, то позивач посилається на запроваджений державою режим карантину, пов`язаний з пандемією, та, як наслідок, оголошення обмежень на пересування та можливість звернення до відповідних установ та органів. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01.08.2022р. відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідач подав до матеріалів справи письмовий відзив на позов, за яким просить ухвалити рішення за відсутності його представника та вказує про те, що заповітом від 10.05.2016р. [PERSON] заповідала все належне їй майно, з чого б воно не складалось, те де б воно не знаходилось, і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, своїй доньці [PERSON] . Ухвалою суду від 19.08.2022р. закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті. Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. З матеріалів справи вбачається і це встановлено в судовому засіданні, що [INFO] померла [PERSON] (дата та місце народження [INFO] , Естонська Республіка, місто Тарту), місце смерті Україна, м. Київ. Вказаний факт підтверджує свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Дарницький районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 12.06.2019р. Позивач [PERSON] є донькою померлої, що вбачається із свідоцтва про народження № [NUMBER] від 14.10.1975р. 10.05.2016р. [PERSON] складено заповіт, за яким вона розпорядилася все належне їй майно, з чого б воно не складалось, та де б воно не знаходилось, і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, заповідати доньці [PERSON] . З довідки Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявка Наталії Миколаївни від 10.06.2021р. №197/02-14 вбачається, що нею 10.06.2021р. відкрито спадкову справу №28/2021 щодо майна померлої [INFO] гр. [PERSON] , яка мешкала за адресою: [ADDRESS] . У довідці вказано, що станом на 10.06.2021р. спадкоємцем за заповітом, який подав заяву, є [PERSON] , інших спадкоємців, які подали заяви, немає. 10.06.2021р. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, за якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , оскільки [PERSON] пропущено строк для подання заяви на прийняття спадщини та не подано документів, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем на день смерті. Як на причини пропуску прийняття спадщини позивач вказує те, що оскільки вона проживала зі своєю матір`ю, то вважала, що фактично прийняла спадщину. Додатково посилається на запроваджений державою карантинний режим. Згідно ст.1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. А як зазначено в статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно частини 1 статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень статті 1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Згідно положень статті 1272 Цивільного кодексу України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 постанови Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Згідно положень постанови Верховного Суду від 26.06.2019 року, справа №565/1145/17, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо. Згідно частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду даної справи, судом було здійснено оцінку кожного аргументу позивача та доказів по справі, на підставі чого було встановлено, що дані докази та аргументи є належними та допустими, а також відповідають вимогам статті 95 ЦПК України. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved