Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-17 00:00:00

В листопаді 2020 року Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позову зазначає, що наприкінці 2019 року відповідач розмістила та поширила у мережі Інтернет на сайті «YouTube» інформацію за посиланням на: -[INFO], а саме: в 01.00 хв.-01.12 хв.-« Но наш директор оказался трусом. Догану вынес без причины он вынес, а в суд он не является. Прошлый раз он не явился, сегодня я была в суде, он не явился. Он как-то случайно у нас заболел» (мова оригіналу) (далі-епізод №1); - [INFO] , а саме: в 0.08 хв.- 0.12 хв.- « безпредельщик директор [PERSON] », 0.58 хв-01.23 хв.- «но он же по беспределу идет. Он просто привез вот приказ об увольнении, приказ про дисциплинарне стягнення в виде звильнення. Что самое главное, что это-то он привез, сам он как не буду говорить какой кот, молчал. Он же все делает чужими руками. Когда над ним сгущаются тучи, а сейчас его везде вызывают за его безпредел, идет разбирательство, идет проверка у нас.» 01.32 хв- 01.39 хв- «начал, естественно, с меня. Привез этот приказ, но сам же трус, стоит в стороне. Но его шавка, его собачка [PERSON], наш главбух…», 03.05 хв- 03.17 хв» -« наш директор, придя на предприятие, увидел большие архивы нашего предприятия, которые годами нарабатывались. Часть архивов он сдал в макулатуру, часть архивов он присвоил себе.», 03.47 хв- 04.02. хв.- «За время работы здесь у нас на предприятии, используя наше электричество, за которое мы платим, он намайнил себе очень много биткойнов. Какую именно сумму он себе найманил биткойнов, можете посмотреть в его декларации.», 05.36 хв- 05.39 хв- «такой у нас коррупционер [PERSON] .», 05.41 хв- 06.06. хв.- «наш [PERSON] , директор нашего предприятия, он же еще является засновником и директором ООО «Бюро» «ВИНК». Это его личная компания, а так как он госслужащий и директор предприятия, он не имеет права занимать две должности директорских на двух предприятиях. Это является коррупцией. Но он и здесь это сделал. Везде наш пострел, он везде поспел.» (мова оригіналу) Так, позивач вважає, що поширена відповідачкою є недостовірною, порочить і принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, що порушує його права та охоронювані законом інтереси. Позивач зазначає, що наведені обставини, підтверджуються експертним висновком від 12.12.2019 №280/2019- ЕВ та довідкою від 26.11.2019 №214/2019-Д ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет». Також, 10.08.2020 року позивач звернувся з письмовою заявою до Святошинського УП ГУНП у м.Києві, за результатами розгляду якої, 26.08.2020 року відділом поліції була складена довідка про проведення перевірки, якою встановлено, що відповідач дійсно протягом тривалого часу записує відеоролики, в яких висвітлює різного роду нічим не підтверджену інформацію про позивача. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 12.11.2020 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 14.05.2021 року На адресу суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування зазначає, що інформація, яку вимагає спростувати позивач, є правдивою та доступною з відкритих джерел та не містить жодних висловлювань, які порушують права позивача та жодних доказів на неправдивість зазначеної інформації позивачем не наводиться. У зв`язку з цим, відповідачка вважає, що позовна заява містить перекручені та спотворені факти, які не відповідають дійсним обставинам справи та не підлягають задоволенню. 02.02.2022 року На адресу суду від представника позивача [PERSON] - адвоката Вишнівського І.А. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії експертного висновку від 12.12.2019 року №280/2019-ЕВ за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, цифрового носія, довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформації про його встановлення від 26.11.2019 №214/2019-Д. Ухвалою суду від 13.06.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідач в судовому засіданні в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Цурка Н.О. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю . Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, представник позивача подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. В судовому засіданні судом було поставлено на обговорення заявлене клопотання представника позивача. Відповідачка та її представник заперечували, щодо заявленого клопотання, оскільки позивачем та його представником неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду справи. У зв`язку з цим, суд заслухавши думку учасників процесу ухвалив провести судове засідання без участі позивача та його представника, у зв`язку з тим, що вважає їхню неявку необґрунтованою та не доведеною. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Суд, заслухавши думку сторін, пояснення, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та/або/членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Судом встановлено, що відповідачем було поширено інформацію стосовно позивача наступного змісту: -[INFO], а саме: в 01.00 хв.-01.12 хв.-« Но наш директор оказался трусом. Догану вынес без причины он вынес, а в суд он не является. Прошлый раз он не явился, сегодня я была в суде, он не явился. Он как-то случайно у нас заболел» (мова оригіналу) (далі-епізод №1); - [INFO] , а саме: в 0.08 хв.- 0.12 хв.- « безпредельщик директор [PERSON] », 0.58 хв-01.23 хв.- «но он же по беспределу идет. Он просто привез вот приказ об увольнении, приказ про дисциплинарне стягнення в виде звильнення. Что самое главное, что это-то он привез, сам он как не буду говорить какой кот, молчал. Он же все делает чужими руками. Когда над ним сгущаются тучи, а сейчас его везде вызывают за его безпредел, идет разбирательство, идет проверка у нас.» 01.32 хв- 01.39 хв- «начал, естественно, с меня. Привез этот приказ, но сам же трус, стоит в стороне. Но его шавка, его собачка [PERSON], наш главбух…», 03.05 хв- 03.17 хв» -« наш директор, придя на предприятие, увидел большие архивы нашего предприятия, которые годами нарабатывались. Часть архивов он сдал в макулатуру, часть архивов он присвоил себе.», 03.47 хв- 04.02. хв.- «За время работы здесь у нас на предприятии, используя наше электричество, за которое мы платим, он намайнил себе очень много биткойнов. Какую именно сумму он себе найманил биткойнов, можете посмотреть в его декларации.», 05.36 хв- 05.39 хв- «такой у нас коррупционер [PERSON] .», 05.41 хв- 06.06. хв.- «наш [PERSON] , директор нашего предприятия, он же еще является засновником и директором ООО «Бюро» «ВИНК». Это его личная компания, а так как он госслужащий и директор предприятия, он не имеет права занимать две должности директорских на двух предприятиях. Это является коррупцией. Но он и здесь это сделал. Везде наш пострел, он везде поспел.» (мова оригіналу) Позивач стверджує, що відповідачем було розповсюджено недостовірну інформацію , що порочить і принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача та порушує його права та охоронювані законом інтереси. При цьому, суд вважає, що інформація, яку позивач просить спростувати, не містить жодних фактичних даних, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивача, натомість зазначені фрази містять оціночні судження, з огляду на наступне. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суду про обставини, які стали підставою даної позовної заяви, а саме повідомили, що на підприємстві вже досить значний час, точніше з моменту призначення [PERSON] на посаду існує конфлікт між працівниками, які працювали на підприємстві понад 30 років, але які чомусь стали «неугодними», «некомпетентними» та такими, що постійно і грубо порушують трудову дисципліну. Пояснили, що поширені відео відносно позивача, не містять неправдивої інформації. Також зазначили, що поширена інформація не порушує його честь та гідність. Свідок [PERSON] надав аналогічні покази, доповнив щодо ситуації із звільненням відповідача [PERSON] . Пояснив, що позивач масово звільняв людей, була затримка заробітної плати. Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до частин 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Верховний суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Дійсно, поширювана інформація у мережі Інтернет на сайті «YouTube», за посиланням на - [INFO] та на [INFO] , стосується позивача, до того ж це не заперечувалось відповідачем. У відповідності до роз`яснень Пленуму від 27.02.2009 року, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем (пункт 9). Верховним судом України наголошено у пункті 19 вказаної Постанови, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48). Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Фельдек проти Словаччини" (Case of Feldek v. Slovakia) по заяві N 29032/95) від 12 липня 2001 року, сприяння вільній політичній дискусії є дуже важливою рисою демократичного суспільства. Він приділяє найбільше уваги свободі вираження поглядів у контексті політичної дискусії та вважає, що для виправдання обмежень політичних висловлювань потрібні дуже серйозні підстави. Якщо дозволяти широкі обмеження політичних висловлювань, в окремих випадках це, безсумнівно, впливатиме на повагу до свободи вираження поглядів взагалі у цій державі (п.83). Суд визнає, що повідомлення заявника було оцінним судженням, достовірність якого не підлягає доведенню. Воно було зроблено у контексті вільної дискусії з питання, що становить загальний інтерес, а саме - політичного розвитку Словаччини у світлі його історичних передумов. Це повідомлення стосувалося державного діяча, міністра Уряду, стосовно якого межі прийнятної критики є ширшими, ніж для приватної особи. (п.85). Встановлено, що позивач є публічною особою, оскільки обіймає посаду директора ДП «Український інститут інженерно- технічних розвідувань для будівництва », а відтак будь-яка інформація навколо нього становить суспільний інтерес. Менше з тим, у висловлюваннях, що є предметом спору у справі, відсутні елементи стверджувального характеру, а висловлювання, що містяться у мережі Інтернет на сайті «YouTube», за посиланням на веб - сторінці [INFO] та на [INFO], містять лише оціночні судження. Отже, такі висловлювання не містять будь-яких фактичних даних, а відтак не порушують прав позивача та не можуть бути спростованими. Право на висловлення суб`єктивної позиції здійснене цілком у межах свободи вираження поглядів, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, жодна із підстав обмеження такої свободи, вичерпно визначених цією ж статтею, не наявна. На підтвердження правомірності заявлених позовних вимог, сторона позивача надала суду експертний висновок від 12.12.2019 року №280/2019-ЕВ за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, цифрового носія, довідки з відомостями про власника веб-сайту або інформації про його встановлення від 26.11.2019 №214/2019-Д, складеного ДП «Цент компетенції адресного простору мережі інтренет». Оцінюючи вказаний висновок, суд вважає за можливе відмітити наступне. Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. В супереч ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду. Відповідність висновку до вимог ч. 5 ст. 106 ЦПК України викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі №522/1029/18. Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Тобто, висновок експерта, порядок призначення та проведення експертизи, якщо така здійснюється для судового розгляду, повинні відповідати вимогам законодавства про проведення судових експертиз. Таким, зокрема, є Закон України «Про судову експертизу» та Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року. Відповідно до вимог п. 1.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертиних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ та на професійній основі здійснюють судово-експетртну діяльність, забезпечують проведення екпертиз та досліджень відповідно до вимог Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 №3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.12.2011 за №1431/20169. Відповідно до п. 3,4 Загальних положень Інструкції вказана інструкція поширюється на судових експертів, що не працюють у держаних спеціалізованих ескпертних установах та внесені до державного Реєстру атестованих судових експертів. Судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності та на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерство юстиції України відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2015 №301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.03.2015 за №249/26694. В силу вимог п. 3 розділу ІІІ Інструкції у письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта. Відповідно до п.п. 1.2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5 (із змінами) основними видами (підвидами) експертизи є: криміналістична: почеркознавча; лінгвістична експертиза мовлення. У межах лінгвістичної експертизи писемного мовлення проводяться авторознавчі та семантико-текстуальні дослідження. У той же час, відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Таким чином, вказаний висновок складений експертом поза межами його компетенції та не може вважатися юридично значимим документом для цілей його врахування судом та, відповідно, судом до уваги не береться. Вказане є порушенням наведених вище приписів Інструкції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2018 року у справі №910/23597/17. Отже, суд не приймає до уваги експертний висновок від 12.12.2019 року №280/2019-ЕВ за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, що був наданий позивачем та вважає, що позивач для підтвердження своєї позиції використовує лише власне бачення та власні доводи, що не підкріплені фактами. Таким чином, аргументи позивача формуються лише на власних домислах і жодним чином не можуть вважатися поширеними відповідачем. З інформації зазначеної відповідачем, яку позивач вважає недостовірною інформацією відносно нього, є нічим іншим, як оціночними судженнями, а відтак, згідно із статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Outcome: dismissed