Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

20.05.2022 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця [PERSON] , в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] на її - [PERSON] користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2022 року по день ухвалення рішення у даній справі. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона - [PERSON] працювала у Фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді менеджер (управитель) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами, а наказом ФОП [PERSON] від 20.12.2021 № 9к її було звільнено 31.12.2021 року з посади менеджер (управитель) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами за ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Однак, позивач вказує, що копію наказу про звільнення роботодавцем їй надано не було, чим порушено вимоги трудового законодавства, що перешкоджає працівнику у реалізації гарантованого Конституцією України права на працю та позбавляє його можливості подальшого працевлаштування, що в свою чергу, призводить до фінансових труднощів та непорозумінь в сім`ї. Таким чином, оскільки на день звернення до суду роботодавцем ФОП [PERSON] не було видано належним чином завірену копію наказу про звільнення від 20.12.2021 № 9к, адже видача копії наказу про звільнення є обов`язком роботодавця, а не його правом, позивач вважає, що підлягає стягненню з роботодавця на користь працівника середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. При цьому, позивач зазначає, що оскільки її звільнення відбулося 31.12.2021 року, то її середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за листопад та жовтень 2021 року. На даний час, як стверджує позивач, провести належний розрахунок середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу не вбачається можливим у зв`язку з відсутністю розрахункових листків по заробітній платі, у зв`язку з невиконанням ФОП [PERSON] обов`язку, визначеного ст. 110 КЗпП України. Позивач вказує, що розрахунок на даний час можливо провести лише за інформацією про заробітну плату, яка міститься у довідці Пенсійного фонду України за формою ОК-5, згідно якої, виплати отримані у жовтні 6 000,89 грн., у листопаді 6 080,89 грн., за 20 робочих днів у жовтні та за 22 робочих дні у листопаді, що складає 12 081,78 грн. за 42 робочих дні, тобто її середньоденна заробітна плата становила: середньоденна - 287,66 грн. (12 081,78 грн./42 днів). Враховуючи, що повинно бути відпрацьовано за період з 01.01.2022 року по 17.05.2022 року (день подачі позову) - 94 робочі дні, то середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 27 040,04 грн. (287,66х94 робочі дні). З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що відповідач до теперішнього часу копію наказу про звільнення їй не надав, чим порушив вимоги трудового законодавства, [PERSON] звернулася до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 24.05.2022 року було частково задоволено заяву [PERSON] про звільнення від сплати судового збору. Відстрочено сплату судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. до ухвалення судового рішення у справі. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою у видачі копії наказу про звільнення. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 12.10.2022 року позивач не з`явилась, однак 12.09.2022 року надала до канцелярії суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, а також зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач - Фізична особа - підприємець [PERSON] про час та місце судових засідань повідомлена належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у позовній заяві, у судові засідання не з`явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.1 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Приймаючи до уваги, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», суд зазначає, що відповідач про час та місце судових засідань повідомлений належним чином. Крім того, відповідач про час та місце судових засідань повідомлялась належним чином за допомогою телефонограми та шляхом направлення SMS-повідомлень на мобільний телефон. При цьому, суд зазначає, що відповідачу - Фізичній особі - підприємцю [PERSON] відомо про розгляд зазначеної справи, про що свідчить клопотання її представника про відкладення розгляду справи від 11.09.2022 року (вх. суду №еп-9367 від 12.09.2022 року), розпискою її представника про отримання копії позовної заяви з додатками та ознайомлення з матеріалами справи від 21.09.2022 року. Крім того, 11.10.2022 року від представника відповідача - адвоката Семенової Наталії Сергіївни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю підготувати відзив на позов та надати докази. Представник відповідача зазначила про те, що відповідачем її було повідомлено про те, що вона як роботодавець у встановленому законом порядку ознайомила позивача із наказом про звільнення, видала завірену копію наказу та провела усі відповідні розрахунки. Проте, надати докази зазначеного, відповідач наразі не має можливості у зв`язку з тим, що була вимушена із-за війни виїхати поза межі України та на даний час перебуває у Румунії, а зазначені докази перебувають у офісному приміщенні відповідача, який знаходиться у місті Одесі. Крім цього, жодних осіб які мають доступ до офісного приміщення відповідача у місті Одесі немає. Представник відповідача вказує, що відповідач повинен був на початку жовтня прибути до України, проте у зв`язку із постійними обстрілами, атакою міст України дронами та ракетами, масованим обстрілом усієї України, відповідач побоючись за своє життя не змогла прибути до міста Одеси у запланований строк. У зв`язку з наведеним, представник відповідача зазначає, що вона на даний час позбавлена можливості подати відзив разом із доказами в строк встановлений судом та просить суд відкласти розгляд справи. Судом було відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, виходячи з наступного. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, якщо визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито 24.05.2022 року, тобто справа перебуває в провадженні суду вже майже п`ять місяців, у зв`язку з чим, суд позбавлений процесуальної можливості відкладати судові засідання. Неприбуття у судове засідання належним чином повідомленого відповідача або її представника розцінюється судом як зловживання процесуальними правами із наміром затягування розгляду справи. Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Приймаючи до уваги неприбуття у судові засідання належним чином повідомленого відповідача або його представника, з урахуванням положень 275 ЦПК України, суд позбавлений процесуальної можливості знову відкладати судове засідання, а тому у задоволенні клопотання представника відповідача було відмовлено. Крім того, суд зазначає, що це вже друге клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи без надання відповідних доказів, попереднє клопотання було задоволено судом. Також суд вказує, що представник відповідача отримав копію позовної заяви з додатками 21.09.2022 року, ознайомився з матеріалами справи також 21.09.2022 року, тобто представнику відповідача було достатньо часу для надання відзиву на позов та відповідних доказів. 24 лютого 2022 року Президент України підписав Указ №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Згідно з Указом, воєнний стан запроваджується з 5:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Таке рішення ухвалено у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони й відповідно до українського законодавства. Указом Президента України №573/2022 від 12 серпня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, та Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. 24.02.2022 року Радою суддів України прийнято рішення «Щодо вжиття невідкладних заходів для забезпечення сталого функціонування судової влади в Україні в умовах припинення повноважень ВРП та воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією збоку Російської Федерації», яким звернуто увагу усіх судів України, що навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану робота судів не може бути припинена. 02.03.2022 року Радою суддів України опубліковані рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з них основними є те, що особливості роботи суду визначаються виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні. При визначенні умов роботи суду у воєнний час необхідно керуватися реальними поточними обставинами, що склалася в регіоні. Громадянам роз`яснюється можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із воєнними діями та можливість розгляду справ в режимі відеоконференції. Розгляд справ по можливості відкладається (за винятком невідкладних судових розглядів), зважаючи на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя. Якщо за об`єктивних обставин учасник провадження не може прибути в судове засідання суд може допустити участь такого учасника в режимі відеоконференції за допомогою будь-яких інших технічних засобів, в тому числі і власних. На момент розгляду справи робота суду не припинена, суд працює у штатному режимі. Згідно роз`яснень Голови Верховного Суду, сам по собі факт введення воєнного стану не є поважною причиною неприбуття у судове засідання, в період воєнного стану справи розглядаються протягом розумного строку, а суд, який стабільно працює на безпечній території, не може порушувати строки розгляду справ, визначені процесуальними кодексами. З урахуванням викладеного, судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, [PERSON] знаходилась з Фізичною особою - підприємцем [PERSON] в трудових відносинах з 18 січня 2020 року, працювала на посаді менеджер (управитель) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами, наказ №1-к від 17.01.2020 року. Наказом від 20.12.2021 року за № 9к ФОП- [PERSON] , 31.12.2021 року [PERSON] було звільнено з посади менеджер (управитель) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами за ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці (дублікат). Однак, Фізичною особою - підприємцем [PERSON] не було видано [PERSON] належним чином завірену копію відповідного наказу про звільнення від 20.12.2021 року за № 9к, що вимусило [PERSON] звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою у видачі копії наказу про звільнення. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, № 21722/11, § 165)). Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. У пункті 1 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем - Фізичною особою - підприємцем [PERSON] не було надано доказів видачі у день звільнення працівника копії наказу (розпорядження) про звільнення. Таким чином, Фізична особа - підприємець [PERSON] , не видаючи у день звільнення працівника копію наказу (розпорядження) про звільнення, порушує вимоги трудового законодавства, тим самим, перешкоджає [PERSON] у реалізації гарантованого Конституцією України права на працю та позбавляє її можливості подальшого працевлаштування. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Так, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, провадження № 61-8881св18). Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.08.2020 у справі № 501/2316/15-ц). Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до ч. 3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92р. зі змінами, У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 5 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 вищезазначеної Постанови, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно до пп. б) п. 4 Постанови КМ України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» за № 100 від 08.1995р. до розрахунку не входять одноразові виплати які носять компенсаційний характер та які нараховуються з метою відшкодування працівникам матеріальних витрат пов`язаних з виконанням трудових чи інших передбачених законом обов`язків, та характер допомоги (за невикористану відпустку, вихідна допомога, матеріальна допомога тощо)а також виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника ст. ст. 44, 83, 120, 121,125 КЗпП України. Премії, винагороди та інші заохочувальні виплати які пов`язані з фінансовими показниками підприємства та з виконанням виробничих завдань і функцій незалежно від нагоди нарахування відповідно до п. 3 даної Постанови включаються до розрахунку. Тобто, всі виплати втому числі одноразові які пов`язані з фінансовими показниками підприємства та з виконанням виробничих завдань і функцій (високі досягнення в праці; високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою та інші, виробничі премії ; одноразова винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо), включаються до розрахунку. При цьому, суд зазначає, що ФОП [PERSON] не було видано [PERSON] розрахункових листків по заробітній платі, що є порушенням ст. 110 КЗпП України. Розрахунок на даний час можливо лиже провести за інформацією про заробітну плату, яка міститься у довідці Пенсійного фонду України Позивачем згідно довідки ПФУ за формою ОК-5 отримані виплати у жовтні 6 000,00 грн., у листопаді 6 080,89 грн., що загалом складає 12 080,89 грн. В жовтні 2021 року було 20 робочих днів, в листопада 2021 року було 22 робочих дні, загальна кількість робочих днів складає 42 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата складає 287,64 грн. (12080,89/42=287,64 грн.). Кількість робочих днів за період з 01.01.2022 року по 12.10.2022 року (день ухвалення рішення) складає 200 днів. Середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2022 року по 12.10.2022 року складає: 200 х 287,64 грн. = 57 528,00 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 01.01.2022 року по 12.10.2022 року (день ухвалення рішення) складає 57 528,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з тим, що позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, у зв`язку з задоволенням позову, судовий збір у розмірі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved