Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернулась до\~суду з\~позовом до\~Акціонерного товариства\~«Ідея Банк»,\~в якому\~просить стягнути\~з Акціонерного товариства «Ідея Банк» 387666 грн. 43 коп. коштів, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №Z06.00117.005082057 з огляду на нікчемність положень договору, які встановлюють таку плату. Крім того, просила стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на свою користь витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що встановлена банком у договорі кредиту плата за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною умовою договору, оскільки відповідачем було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись на безоплатній основі. Вважає також, що така послуга є надуманою (оманливою) умовою кредитного договору, оскільки без звернення позичальника банк навіть безоплатно не може надати таку інформацію. Ухвалою суду від 29 жовтня2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 20 грудня 2021 року. 13 грудня 2021 року від представника відповідача АТ «Ідея Банк» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Галицького\~районного суду\~м.\~Львова від\~14\~грудня 2021\~року зупинено\~провадження у\~справі до прийняття Великою Палатою\~Верховного Суду\~рішення у\~справі №496/3134/19 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, оскільки справа містить виключну правову проблему. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 05 вересня 2022 року провадження у справі відновлено у зв`язку із закінченням Верховним судом перегляду у касаційному порядку справи №496/3134/19. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. Надав пояснення аналогічні викладеним у позові. На обґрунтування своїх вимог покликався на ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» згідно якої інформація, яку встановив Банк у Кредитному договорі повинна надаватися безоплатно позичальнику/споживачу за законом, а тому встановлення у пункті 1.4.2. Генерального кредитного договору №ГДК-629568-1 від 14 серпня 2018 року та у п. 7.4. Таблиці п.1.2. Графіку щомісячних платежів по Траншу на загальну суму 22\~650 грн. за Генеральним Кредитним договором є нікчемною умовою договору. Крім того, зазначив, що відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові Верховного суду України від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно за кредитним договором, є нікчемними. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. 28 березня 2019 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z06.00117.005082057 про надання коштів в сумі 49999,00 грн на поточні потреби на строк 36 місяців зі сплатою 21,99 % річних за користування кредитом. Згідно пункту 1.1. кредитного договору відповідач надає позивачу кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49999,00 грн, включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору. Згідно пункту 1.4. кредитного договору змінювана процентна ставка становить 19,5% річних. 28 березня 2019 року відповідно до виписки з рахунку [NUMBER] , наданої АТ «Ідея Банк», останній надав [PERSON] кредит на поточні потреби в сумі 49999.00 грн. Відповідно до пункту 3.2.4. кредитного договору № Z06.00117.005082057 від 28 березня 2019 року позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом. Пунктом 1.11. кредитного договору позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення смс-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно 5.7. Кредитного договору реальна річна процента ставка за кредитним договором складає 102.12135316 % річних. Згідно колонки 7.4 таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача те реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит пункту 6.1. Кредитного договору банк встановив на постійні основі плату за обслуговування кредитної заборгованості, що складає 41 823 грн. 96 коп. яку згідно п. 2.1., 6.1. Кредитного договору позичальник повинен сплачувати на транзитний рахунок № [NUMBER] відкритий у банку в період з 02.05.2019 року по 28.03.2022 року 36 (тридцятьма шістьма) щомісячними платежами включно до 02 дня /числа кожного місяця, згідно Графіку щомісячних платежів. Відповідно до довідки про відсутність кредитної заборгованості від 11.08.2021 року за вих.№93-36/607 кредитна заборгованість за кредитним договором Z06.00117.005082057 від 28.03.2019 року позичальника [PERSON] відсутня, кредит закритий. Відповідно до виписки з рахунку [NUMBER] за період з 28.03.2019 по 24.02.2021 року, наданої АТ «Ідея Банк» [PERSON] було сплачено 37 платежів по кредиту на загальну 109 983 грн. 00 коп., з яких; 38 766 гри, 43 коп. відповідач зарахував в рахунок погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Щодо наслідків укладення договору споживчого кредиту, який передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній». Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року№ 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержания процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того, судом встановлено, що Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду справи №496/3134/19 відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування». Пунктом 1.11 кредитного договору [PERSON] встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 2036 грн. 76 коп., останній 286 грн. 79 коп. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено. При цьому одночасно пунктом 3.2.4. кредитного договору визначено, що позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом. Зміст пункту 3.2.4. кредитного договору контекстуально дублює положення пункту 1.4 кредитного договору в розрізі послуг щодо надання інформації за кредитом (розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості, тощо), але в пункті 3.2.4. кредитного договору безоплатно, а в пункті 1.4 кредитного договору з оплатою наданих послуг. Фактично на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць послуги з надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, мають оплатний характер, що суперечить як змісту пункту 3.2.4. кредитного договору, так і вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку про те, що положення пунктів 1.11 та 6 кредитного договору, укладеного між [PERSON] та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. У правовому висновку, який міститься у постанові Верховного суду від 13.07.2022 року у спрві № 496/3134/19 вказано, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цьому рішенні висновки щодо нікчемності пунктів 1.11 та 6 кредитного договору, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» сплатити на користь [PERSON] 38766, 43 грн., отриманих за кредитним договором № Z06.00117.005082057 від 28 березня 2019 року з огляду на нікчемність пунктів 1.1, 1.11 та 6 цього договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності. З приводу поданої відповідачем заяви про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката суд виходить з наступного. Дослідивши матеріали заяви та матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. До витрат, пов`язаних з розглядом справи серед інших належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1\~ст.137 ЦПК України\~у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.2\~ст.137 ЦПК, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану із справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Із доданих до заяви матеріалів встановлено, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Буковинським Т.Й. 30 серпня 2021 року укладено договір про надання правової допомоги №18-30/08/2021. Згідно п.4.2. на момент укладення цього договору гонорар адвоката за надання правової допомоги та представництво інтересів клієнта у Галицькому районному суді м. Львова є фіксованим та становить 10000 грн. (десять тисяч гривень), що сплачується клієнтом у безготівковому або у готівковому порядку на протязі 3 (трьох) календарних днів після прийняття судом рішення у справі. Пунктом 4.2.1. договору встановлено, що при визначені структури ціни гонорару, що зазначена у п 4.2. Договору, сторони керуються рекомендованими мінімальними розмірами ставок адвокатського гонорару за годину роботи, що згідно Рішенням Ради\~адвокатів Чернігівської\~області №57\~від 16\~лютого 2018\~року та\~ Рішення №17 Ради адвокатів Харківської області від 21.03.2018 року становить 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину роботи встановленого на день такої оплати, що станом на дату укладення цього Договору складає 1189,50 грн.». Також згідно пункту 4.2.2. договору, з урахування підпункту 4.2.1. цього договору, сторони дійшли взаємної згоди, що у випадку, коли розмір сумарної кількості годин роботи послуг адвоката за Договором, перевищує розмір гонорару (вартість послуг Адвоката/ціну), що зазначений у п. 4.2. Договору, застосовується положення п.4.2. Договору, при визначені максимального сумарного значення розміру гонорару. Згідно п. 4.5. договору, факт наданої правової допомоги підтверджується фактичним виконанням (вчиненням Адвокатом дій) необхідних для захисту інтересів клієнта про що може бути складений Акт виконаних робіт. При поданні позовної заяви, адвокатом Буковинським Т.Й. додано Акт №1 передачі-приймання (опис) виконаних робіт за договором від 30.08.2021 року та остаточний розрахунок сум судових витрат, які позивач зобов`язаний понести у зв`язку з розглядом справи у Галицькому районному суді м. Львова станом на 21 жовтня 2021 року. Як вбачається\~з вищенаведених\~документів та\~підтверджується матеріалами\~справи,\~на виконання\~умов пункту\~1.1.\~Договору,\~станом на\~21\~жовтня 2021\~року,\~Адвокатом були\~надані (виконані),\~а клієнтом\~отримана наступна\~правова допомога\~(виконана\~робота):\~повне вивчення\~та аналіз\~ документів\~(матеріалів\~ кредитного\~договору)\~на предмет\~ відповідності\~його положень\~(умов)\~чинному законодавству;\~надано усні\~консультації клієнту\~з приводу\~укладення та\~виконання кредитного\~договору.\~ Надано\~пропозиції,\~щодо найбільш\~ефективного шляху\~вирішення справи\~та \~сформовано для\~клієнта правову\~позицію у\~відносинах,\~що виникли\~між клієнтом\~та АТ\~« Ідея\~Банк»;\~здійснено повний\~аналіз та\~підрахунок платежів\~(37\~платежів)\~за кредитним\~договором.\~Складено від\~імені клієнта\~позовну заяву\~за вих.\~№2-14-30/08/2021\~від 21\~жовтня 2021\~року до\~Галицького районного\~суду м.\~Львова про\~захист прав\~споживачів та\~повернення коштів\~за нікчемним\~правочином на 9 (дев`яти) аркушах. Складено від імені клієнта заяву про врахування висновків Верховного суду щодо застосування відповідних норм права при прийнятті рішення у справі за вих. №3-18-30/08/2021 від 21 жовтня 2021 року на 2 (двох) аркушах. Загальна вартість робіт на день подання позову складає 13084,50 грн. Наведена обставина також підтверджується актом №1 передачі-приймання (опис) виконаних робіт від 30 серпня 2021 року за договором та фактичним виконанням адвокатом робіт. З урахуванням підпунктів 4.2.1.-4.2.2 та пункту 4.2. Договору, вартість гонорару (роботи адвоката) за Договором є обмеженою, а тому адвокат обмежив її розмір з 13084,50 грн. (за фактично виконану роботу) до 10 000 грн.. При визначені розміру судових витрат, судом також взято до уваги участь адвоката Буковинського Т.Й. у судових засіданнях, що відбулись 21.09.2022 року та 17.10.2022 року. Таким чином суд вважає, що визначена адвокатом сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим вказана сума підлягає відшкодуванню в повному обсязі. Отже, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. Відповідно до ч. 3\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи, що позов одночасно містить дві вимоги як майнового так і не майнового характеру, а тому з Відповідача підлягає стягненню в дохід держави окремо по кожній з таких вимог, виходячи з 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб ставок для фізичних осіб на загальну суму 1816 грн. ( 908х2).Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в цілому позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення.

Outcome: approved