Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. Позов мотивує тим, що 13 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кулиняком І.Я. та зареєстрований в реєстрі за №4821, відповідно до умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Право власності позивача на вищевказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.12.2019 року. Вказує, що відповідно до п.12. Договору купівлі-продажу сторони погодили, що продавець зобов`язується звільнити квартиру з членами сім`ї, провести всі розрахунки по оплаті комунальних послуг та інших платежів, зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані за цією квартирою та передати квартиру покупцеві не пізніше 13.12.2020 року. Разом з тим, позивачем вказується, що станом на дату подання позову, відповідачка вимоги п.12 Договору не виконала - квартиру не звільнила та не передала власнику - позивачу у справі, місце проживання відповідача надалі зареєстроване у квартирі. Враховуючи вищевикладене, просить суд позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , загальною площею 183,4 кв.м.; зняти відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, хоча й були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення такого, однак від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, щодо винесення заочного рішення суду не заперечила. Відповідач та її представник в судове засідання 27.09.2022 року не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду SMS-повідомленням на контактний номер телефону відповідачки, зазначений нею у матеріалах справи, яка нею отримана 12.08.2022 року, про що свідчить довідка про доставку SMS, а також шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на електронну адресу представника відповідачки - адвоката Миськи Т.Г., про що свідчить довідка про доставку електронного листа від 12.08.2022 року, однак про причини неявки суд не повідомили, жодних клопотань від таких не надходило. В судове засідання 05.10.2022 року відповідач та її представник, вкотре, не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки про виклик до суду SMS-повідомленням на контактний номер телефону відповідачки, зазначений нею у матеріалах справи, яка нею отримана 30.09.2022 року, про що свідчить довідка про доставку SMS, а також шляхом направлення судової повістки про виклик до суду на електронну адресу представника відповідачки - адвоката Миськи Т.Г., про що свідчить довідка про доставку електронного листа від 29.09.2022 року, однак про причини неявки суд не повідомили, жодних клопотань від таких не надходило. У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає, що справу можливо слухати у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання та в таке не з`явився, враховуючи також відсутність заперечень представника позивача щодо ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №4821 від 13.12.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №192983500 від 13.12.2019 року. Згідно з п.12 вищевказаного договору сторони домовились про те, що продавець зобов`язується звільнити квартиру з членами сім`ї, провести всі розрахунки по оплаті комунальних послуг та інших платежів, зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані за цією квартирою та передати квартиру покупцеві не пізніше 13.12.2020 року, а покупець дає згоду продавцю на проживання в квартирі до цього терміну. Як вбачається з копії довідок №1578 від 12.12.2019 року та №5 від 04.01.2021 року з місця проживання про склад сім`ї і прописки у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано одну особу - відповідач по справі [PERSON] , [INFO] . Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 р. №24-150/0/4-13 втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] не є членом сім`ї позивача в розумінні ст.64 ЖК України. Суд зазначає, що сам по собі факт реєстрації [PERSON] в спірній квартирі не може вважатися достатньою правовою підставою для виникнення у неї права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Як стверджує позивач, він має намір розпоряджатися квартирою, власником якої він є на власний розсуд, реєстрація та проживання у такій квартирі відповідачки перешкоджає у вчиненні таких дій, тому, на думку суду, вірною та обгрунтованою є вимога про те, що права позивача на підставі ст. 391 ЦК України, як власника, підлягають захисту шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Відтак, враховуючи вищевикладене, встановивши фактичні обставини справи,

Outcome: dismissed