Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

15 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що 05.09.2019 уклав із відповідачем договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 35\~000 грн., які зобов`язався повернути до 05.10.2019 року, проте вказаного обов`язку не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 35\~000 грн. 00 коп., проценти за користування грошима в сумі 10 310,62 грн., індекс інфляції в сумі 11 720,48 грн. та 3% річних у сумі 2 997,53 грн., а всього в сумі 60\~028 грн. 63 коп., а також понесені судові витрати. 19 серпня 2022 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив, що розгляд справи просить проводити без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач [PERSON] , повідомлений про час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явився, у відповідності до вимог ст. 280 ч.1, 2 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, доказів поважності причин неявки в судове засідання не подав, як і не подав відзиву на позов. Тому, суд за згодою позивача та на підставі ст. 223 ч. 4 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 вересня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 35\~000 грн., які зобов`язався повернути до 05.10.2019 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору може бути представлена розписка позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша\~статті 1049 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики настав, відповідач [PERSON] зобов`язання за договором не виконав, а тому з нього підлягає стягненню борг за договором позики в сумі 35\~000 грн. Щодо стягнення процентів за позикою в сумі 10 310 грн. 62 коп. за період з 05.09.2019 року по 12.08.2022 року суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата ВС у постанові № 310/11534/13-ц зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Також, Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. У постанові від 04.02.2020 р. у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС, також зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Відповідно положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів за час користування грошовими коштами відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України можуть бути задоволенні лише в межах строку дії договору з 05.09.2019 року по 05.10.2019 року включно. Згідно даних Офіційного інтерет-представництва НБУ облікова ставка НБУ у цей період склала 16,5 % річних. Отже, сума процентів за договором позики від 05.09.2019 року становить: (35 000х16,5/100):365днів х 31день = 490 грн. 48 коп. Вирішуючи питання з приводу стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 509\~ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша\~статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях\~599-601,604-609 ЦК України. Згідно частини другої\~статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). В позовній заяві позивач просить стягнути 2 997 грн. 53 коп. трьох відсотків річних від простроченої суми та 11 720 грн. 48 коп. інфляційних втрат від простроченої суми позики. Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних, суд вважає наведені вимоги такими, що підлягають задоволенню. Щодо розрахунку інфляційних втрат позивача, то судом встановлено, що у позовній заяві ним зроблено невірний її розрахунок, а саме, індекс інфляції за певний період вираховується шляхом множення індексів інфляції за кожен місяць цього періоду, а не рахується за кожен місяць окремо. Тобто, за період з 06.10.2019 року по 12.08.2022 року індекс інфляції становить 132,59, а розмір інфляційних втрат позивача становить: 35000х132,59/100-35000 = 11 406 грн. 50 коп. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 05.10.2019 року: 35\~000 грн. 00 коп. основної суми боргу, 490 грн. 48 коп. відсотків за користування позикою, 2 997 грн. 53 коп. трьох відсотків річних та 11 406 грн. 50 коп. інфляційних втрат, а всього 49 894 грн. 51 коп. Щодо розподілу судових витрат по справі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 824 грн. 86 коп.

Outcome: partial