Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-13 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] звернулася до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, відповідно до якого просила надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області, а також до Республіки Туреччина, Арабська Республіка Єгипет, та інших країн ближнього та дальнього зарубіжжя, з обов`язковим поверненням на територію України у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , на строк від дня набрання рішення суду законної сили до 01.06.2026 року, тобто до досягнення дитиною 16 років. В обґрунтування позовних вимог посилаючись на те, що 20.02.2010 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . 17.11.2011 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Петровського районного суду м. Донецька. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачем. На початку проведення антитерористичної операції у Донецькій області, позивач разом з дитиною постійно мешкали у [ADDRESS] , але з початком антитерористичної операції позивач разом з дитиною перемістилась до [ADDRESS] , де отримала довідки про взяття на облік, переміщеної з тимчасово окупованої території на себе та на дитину. Після початку збройної агресії російської федерації на початку квітня 2022 року вона була змушена виїхати з дитиною до міста Дніпро, де зараз фактично проживає без отримання довідки про взяття на облік тимчасово переміщеної особи. Після розірвання шлюбу відповідач перестав виходити на зв`язок, перестав спілкуватися з позивачем та дитиною, матеріальної підтримки на дитину не надає, аліменти не сплачує, у житті та вихованні дитини відповідач не приймає ніякої участі, питаннями забезпечення інтересів дитини він абсолютно не цікавиться, навіть не намагається встановити зв`язок з ним. На тимчасово окупованій території Донецької області у м. Донецьк проживає мати позивача [PERSON] . Для того, щоб позивач та її син могли підтримувати сімейні стосунки з родичами, позивач з дитиною має необхідність тимчасово виїжджати до м. Донецьк на окуповану територію для відвідування матері. Крім цього позивач має на меті для підвищення духовного та фізичного розвитку дитини, а також з метою відпочинку відвідувати з дитиною і країни ближнього та дальнього зарубіжжя, такі країни як: російська федерація, Республіка Туреччина, Арабська Республіка Єгипет, та інші країни ближнього та дальнього зарубіжжя де планує відпочивати разом з дитиною. Вказала, що для того, щоб позивач могла разом з сином виїхати з м. Дніпро до тимчасово окупованої території у м. Донецьк, а також до інших країн ближнього та дальнього зарубіжжя, без супроводу відповідача, їй необхідно отримувати від відповідача нотаріально посвідчений дозвіл. Однак, оскільки на теперішній час позивач не знає де знаходиться відповідач та не має з ним ніякого зв`язку, у неї виникають труднощі з отриманням від нього нотаріального дозволу на виїзд з дитиною до м. Донецьк та у країни зарубіжжя, тому вона змушена звернутися до суду для отримання дозволу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2022 року, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Католікяна М.О. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батькапередана на розгляд до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська. В ухвалі зазначено, що відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 22.07.2022 №7399/0/2-22/19, востаннє відповідач був зареєстрований у [ADDRESS] ). Згідно з розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» територіальну підсудність цивільних справ судам, розташованих у районі проведення антитерористичної операції, було змінено і віднесено до компетенції Краснолиманського міського суду Донецької області. Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.03.2022 року № 7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей)» територіальна підсудність справ Краснолиманського міського суду Донецької області визначена Індустріальному районному суду м.Дніпропетровська. Справа надійшла до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 29 серпня 2022 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 серпня 2022 року, головуючим суддею у розгляді вказаної позовної заяви визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 30 серпня 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із наявністю її недоліків та позивачу було надано строк для їх усунення. 13 вересня 2022 року на виконання ухвали судді від 30 серпня 2022 року позивачем були усунені недоліки. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Слюсар Л.П. від 14 вересня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився. Оскільки відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 22.07.2022 №7399/0/2-22/19, востаннє відповідач був зареєстрований у [ADDRESS] ), то згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України був повідомлений, шляхом здійснення оголошення на офіційному сайті «Судова влада». Відзиву, заяв, заперечень до суду не надав, у зв`язку з чим, враховуючи, що позивач не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач з 20.02.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 17.11.2011 року (а.с14, а.с.17). Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області батьками [PERSON] , [INFO] , є: батько [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с.12). Малолітній син проживає зі своєю матір`ю. Позивач просить задовольнити її вимоги про надання дозволу на виїзд сина за кордон без дозволу та супроводу відповідача, на строк від дня набрання рішення суду законної сили до 01.06.2026 року, тобто до досягнення дитиною 16 років, оскільки місцезнаходження відповідача їй не відомо. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статей 141,150,153,155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, визначений ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Законом, що регулює право пересуватися по території України малолітньої дитини є ч.2 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За змістом наведених норм законодавства такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням початку й закінчення часового проміжку перебування у відповідній державі. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, у тому числі з урахуванням права дітей на спілкування із батьком. При цьому, відповідно до зазначеної вище правової позиції Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019, справа N 643/1090/17, провадження N 61-28548св18), надання дозволу на виїзд дітей за кордон без зазначення конкретної адреси місця їх перебування за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Враховуючи те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон без обмеження його відповідним часом чи періодом, а також без визначення країни виїзду, до досягнення дитиною 16 років може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, і це може порушити батьківські права відповідача та позбавити його права на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, а багаторазовий виїзд дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачений, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Крім того, враховуючи, що в усіх діях та рішеннях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів кожної дитини з огляду на їх вік, враховуючи не визначення позивачем країн виїзду, суд відмовляє у наданні дозволу на виїзд дитини та оформлення документів на виїзд і через відсутність гарантій забезпечення її прав та інтересів під час перебування за межами України. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153 157 СК України. Отже, виїзд малолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу спрямування та відповідний період часу перебування дитини у цій державі, строки та мету виїзду. З урахуванням вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки у позові не зазначено конкретну країну прямування та проміжок часу перебування у цій країні з дитиною. Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed