Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

21.01.2019 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Державного підприємства «Науково -дослідний та конструкторсько - технологічний інститут трубної промисловості ім.Я.Ю.Осади» до [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в ході проведення Держфінінспекцією в Дніпропетровській області ревізії на підприємстві Державного підприємства «Науково -дослідний та конструкторсько - технологічний інститут трубної промисловості ім.Я.Ю.Осади» встановлено, що в.о. директора Степанян О.О. було допущено порушення щодо зайво нарахованих та виплачених коштів в загальному розмірі 52349,36 грн., на підставі ст.130\~КЗпП України., позивач просить стягнути завдані збитки підприємству та судові витрати в розмірі 1921,00 грн.. Ухвалою суду від 15.09.2019 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 22.03.2021 року справу прийнято цим складом суду до розгляду та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Сторонам встановлено строк на подання заяв по суті справи. Відповідачу надсилалась ухвала про відкриття провадження у справі та позовна заява з додатками до неї. Відповідно до вимог ст. ст.128, 272 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву не скористався. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що в період з 01.04.2014 року по 31.01.2016 року на Державному підприємстві «Науково - дослідний та конструкторсько - технологічний інститут трубної промисловості ім.Я.Ю.Осади» було проведено планову ревізію, за результатами якої складено Акт №05-19/3 від 29.04.2016 року. 03.06.2016 року вхідний №388 Державне підприємство «Науково -дослідний та конструкторсько - технологічний інститут трубної промисловості ім.Я.Ю.Осади» отримало Лист №04-05-05-15/4668 від 03.06.2016 року «Про усунення виявлених ревізією порушень» від Держфінінспекції в Дніпропетровській області, в якому вимагається усунення порушень та стягнення з винних осіб матеріальні збитки в загальному розмірі 52349,36 грн., а саме : збитки в розмірі 21908,48 грн., які було зайво нараховані та виплачені [PERSON] у вигляді надбавки за високі досягнення в праці та відпускні; зайво нараховані та виплачені матеріальна допомога працівникам в загальній сумі 15500,00 грн. при відсутності підстав та не передбачених виплат Колективним договором на 2014 рік; зайво нарахованих доплат працівнику [PERSON] за суміщення професій при відсутності штатних посад та документального підтвердження виконання додаткового обсягу робіт на загальну суму 10745,32 грн.; зайво нараховані та виплачені відпускні на загальну суму 3310,17 грн., оплати за дні відрядження 86.53 грн., лікарняні на загальну суму 198,86 грн.; зайво нараховані та виплачені премії за своєчасну та якісну підготовку та здачу звітності начальнику фінансово-економічного департаменту по бухгалтерським питанням на загальну суму 600,00 грн. при відсутності вказаних премій в Колективному договорі та віднесення роботи до посадових обов`язків. Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до роз`яснень викладених в Пленумі Верховного Суду України в постанові від\~29\~грудня 1992\~року №\~14\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування шкоди,\~заподіяної підприємствам,\~установам,\~організаціям їх\~працівниками» під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв`язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника. Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~29\~грудня 1992\~року N\~14\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування шкоди,\~заподіяної підприємству,\~установі,\~організації їх\~працівниками» суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130,135-3,137\~КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. Згідно з ч.2ст.130\~КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2 ст.130\~КЗпП України матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в ст.ст. 23, 25 Кримінального кодексу України з урахуванням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП України, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ст.137 КЗпП. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130\~КЗпП України матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до\~ст. 138 КЗпП України\~для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо нанесення матеріальних збитків, зокрема матеріали справи не містять Акт № 05-19/3 від 29.04.2016 року на який посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог та доказ щодо завдання підприємству матеріальної шкоди, саме відповідачем. Окрім того, суд звертає увагу, шо матеріали справи також не містять Колективний договір підприємства на 2014 рік, на який позивач посилається, як на підставу для задоволення позовних вимог та порушення його умов відповідачем. За таких обставин, суд не має можливості дослідити зазначений доказ та перевірити чи передбачалось виділення коштів за цим договором на виплату матеріальної допомоги, нарахування доплат, оплати відрядження, оплати лікарняних, премій працівникам. Так позивачем, не було надано жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача [PERSON] , або її винних дій чи бездіяльності, що призвели до втрати грошових коштів, а також причинного зв`язку між його винними діями чи бездіяльністю і шкодою, що настала. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України\~ доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~засобами доказування в цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст. 77-78 ЦПК України\~суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed