Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

Позивачі 22.05.2019 р. звернулися в суд з позовом до відповідача, у якому просили, визнати за ними право власності у відповідних частках на будинковолодіння в [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Заявлений позов обґрунтовували тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради №233 від 19 грудня 1989 року за їхньою мамою [PERSON] , як головою колгоспного двору, було визнано право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] та відповідно видано свідоцтво про право власності. У зв`язку з тим, що спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року тому особи, які проживали в ньому на припинення колгоспних дворів, а саме: позивачі [PERSON] ( в даний час [PERSON] ) та [PERSON] (в даний час [PERSON] ), відповідач [PERSON] та їхні батьки [PERSON] і [PERSON] , стали співвласниками будинковолодіння в рівних долях, тобто їм належало на праві спільної сумісної власності по 1/5 частці домоволодіння, як членам колишнього колгоспного двору. Після смерті батька позивачів [PERSON] , яка наступила 13 лютого 1998 року, спадщину прийняла його дружина [PERSON] шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження спадковим майном. Після смерті матері, яка померла [INFO] , спадщину прийняла її дочка [PERSON] шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. У зв`язку з тим, що спірне будинковолодіння є колгоспним двором, тому нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину та оформлення спадщини у нотаріальному порядку. 06.11.2019 р. відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, в якому просив визнати за ним право власності на 3/8 частки спірного будинковолодіння. Відповідач-позивач в зустрічному позові стверджує, що будинковолодіння в [ADDRESS] мало статус колгоспного двору. Станом на 15 квітня 1991 року в ньому проживали позивачі-відповідачі [PERSON] та [PERSON] , відповідач-позивач [PERSON] та їхні батьки [PERSON] і [PERSON] .. Відповідно вони стали співвласниками будинковолодіння в рівних долях і їм належало по 1/5 частці домоволодіння, як членам колишнього колгоспного двору. Після смерті їхнього батька [PERSON] , яка наступила 13 лютого 1998 року, спадщину прийняли спадкоємці за законом першої черги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (діти спадкодавця) та їхня мама [PERSON] , оскільки всі спадкоємці проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За таких обставин їхні часки збільшилися і стали по ј частці (1/5+1/20). Після смерті матері, яка померла [INFO] , спадщину прийняв [PERSON] та його сестра [PERSON] (спадкоємці за законом першої черги) у зв`язку з тим, що постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Позивач [PERSON] заявлений ним позов про визнання за останнім права власності на 1/5 частку спірного будинковолодіння підтримав в повному обсязі та подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Позивачка [PERSON] та її адвокат Марущак В.І. позов підтримали в повному обсязі з підстав вказаних в позовній заяві та просили визнати за [PERSON] право власності на 3/5 частки спірного будинковолодіння з підстав належності 1/5 частки на праві спільної сумісної власності, як члену колишнього колгоспного двору, 2/5 частки в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] .. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Дубіцька І.В. зустрічний позов підтримала в повному обсязі з підстав вказаних в зустрічній позовній заяві та просила визнати за [PERSON] право власності на 3/8 частки спірного будинковолодіння з підстав належності 1/5 частки на праві спільної сумісної власності, як члену колишнього колгоспного двору, 1/20 частки в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] та 1/8 частки в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON] . Заслухавши сторін та їхніх представників, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом\~статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради №233 від 19 грудня 1989 року за [PERSON] як головою колгоспного двору, визнано право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] . 05.03.1991р. виконавчим комітетом Радчанської сільської ради [PERSON] видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] і остання зазначена головою колгоспного двору. Згідно технічного паспорта та довідки від 03.04.2019р. за №01/04/19, ринкова вартість спірного домоволодіння становить 271457 грн. Відповідно до інформації викладеній в довідці Радчанської сільської ради виданій 25.03.2019 р. №326 у будинковолодінні в [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані та проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ( в даний час [PERSON] ) та [PERSON] (в даний час [PERSON] ). Дана обставина також визнається сторонами. Згідно свідоцтв про смерть вбачається, що [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] . Судом також встановлено, що позивачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] , позивач за зустрічним позовом [PERSON] є рідними братами і сестрою. Їхніми батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтвержується свідоцтвами про народження, одруження, свідоцтвом про переміну прізвища, і ця обставина визнається сторонами. З відповіді Тисменицької державної нотаріальної контори від 30.01.2020 р. №12/01-16 (а.с.100) вбачається, що спадкові справи після померлих [INFO] [PERSON] і 18 червня 2018 року [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилися, заяви про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не подавав. Згідно з копії матеріалів із особової справи [PERSON] про призначення субсидії за 2017-2019 роки (актів обстеження матеріально-побутових умов, довідок Радчанської сільської ради про зареєстрованих осіб та осіб, що фактично проживають у будинковолодінні в [ADDRESS] , заяв та декларацій) вбачається, що відповідач за первісним позовом [PERSON] станом на час смерті матері ( [INFO] ) був зареєстрований із спадкодавцем, однак фактично не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.70-81). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомили суд про те, що на час смерті [INFO] [PERSON] відповідач за первісним позовом [PERSON] , позивачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] проживали разом із спадкодавцем, однак тільки дружина спадкодавця [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки вона доглядала господарство після смерті чоловіка, оплачувала комунальні послуги, забрала та використовувала речі побутового вжитку покійного. Відповідач за первісним позовом [PERSON] після смерті свого батька орієнтовно до 6-ти місяців разом із членами своєї сім`ї вибув в інше господарство в селі Радча. На час смерті матері [PERSON] ( [INFO] ) останній не проживав із мамою, і за життя дуже рідко до неї навідувався. Орієнтовно в 2012 році [PERSON] переїхав проживати до своєї теперішньої дружини та дочки в село Ясень Рожнятівського району. Вказали, що похорон матері проводила дочка [PERSON] , яка її за життя доглядала і лікувала, а також допомагала по господарству. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 12.04.2019 р. за №70/02-31 виданої державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. вбачається, що нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно у зв`язку з тим, що спірне будинковолодіння є колгоспним двором і частки його співвласників не визначені. Суд вважає, що при розгляді первісного та зустрічного позовів слід виходити з того, що за загальним правилом цивільного судочинства закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріпленого в ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже, до даних правовідносин слід застосовувати нормативні-правові акти, які діяли під час отримання правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно та на час відкриття спадщини і регулювали порядок спадкування. Статтею 86 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння-первісного) законодавством було визначено наступні види права власності: приватна, колективна, державна. У\~статті 100 ЦК УРСР у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин, визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Частиною першою\~статті 112 ЦК УРСР було встановлено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння) майно колгоспного двору належить його членам на праві\~спільної сумісної\~власності. Згідно частини другої\~статті 123 ЦК України (в редакції 1963 року, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння), розмір долі члена двору встановлюється виходячи з рівності долей всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Колгоспні двори, виникнення та існування яких пов`язувалося зі спільним вкладом у створення даного майна членами колгоспного двору, належали до спільної сумісної власності членів колгоспного двору. Як роз`яснено у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 22 грудня\~\~1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (далі - постанова ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20), спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому\~\~закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів,\~\~включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи\~\~коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Відповідно до ч.1, 2 ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст.549\~ЦК УРСР спадкоємець\~прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Частиною другою ст.549 ЦК УРСР визначено, що зазначені в цій статті дії (ч.1 ст.549) повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За ст. 525 ЦК УРСР днем відкриття спадщини є день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим- день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до приписів ст.550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Право на прийняття спадщини не є безмежним, а визначається конкретно визначеним законом строком. Спадкоємець, який не вступив в управління або володіння спадковим майном, протягом шести місяців з часу відкриття спадщини зобов`язаний був заявив про свої права на майно шляхом подання заяви про прийняття спадщини. Даний строк є присікальним і може бути продовжений тільки судом і виключно за наявності поважних причин пропуску встановленого законом строку, існування цих непереборних причин зобов`язаний довести позивач. Отже, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину після померлого спадкодавця, зобов`язаний, в законодавчо встановлений строк подати до нотконтори заяву про прийняття спадщини або вступити в управління, або володіння спадковим майном. У випадку пропуску ним шестимісячного строку для прийняття спадщини, за умови відсутності згоди на продовження цього строку від всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, та за наявності поважних причин пропуску, такий строк може бути продовжений судом. Відповідно п.4 ч. 1 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України до цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно\~ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі\~статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Частиною першою\~ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1223 ЦК України\~(ч.2,3) передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 ЦК України та право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України ). Згідно до ч.1\~ст.1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до вимог ч.3\~ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Як передбачено ч.5\~ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина перша\~ст. 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно зі\~статтею 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Отже, вирішуючи спір, суд в частині позовних вимог [PERSON] і в заявленому розмірі, виходить із того, що спірне будинковолодіння в [ADDRESS] станом на 15.04.1991 року належало до колгоспного двору і позивач поряд із іншими членами двору набув право на 1/5 частку в ньому і на час подання позову не втратив її, тому його право на 1/5 частину спірного нерухомого майно підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним цього права, а позов до задоволення. В частині позовних вимог [PERSON] суд виходить з того, що позивач станом на 15.04.1991 року проживала в спірному будинковолодінні, тому поряд із іншими членами двору набула право на 1/5 частку в ньому, як член колишнього колгоспного двору. Інших 2/5 частки нею було успадковано після померлої [INFO] матері [PERSON] , якій також 1/5 частка належала як члену колишнього колгоспного двору, а інша частина (1/5) була успадкована нею, але не оформлена після померлого [INFO] чоловіка [PERSON] . Оскільки позивачка за первісним позовом спадщину прийняла шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій перешкоджає їй оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку тому суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання за нею права власності на 3/5 частини будинковолодіння підлягають до задоволення в повному обсязі. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Позивач за зустрічним позовом станом на 15.04.1991 року також проживав в спірному будинковолодінні, тому, поряд із іншими членами двору набув право на 1/5 частку в ньому, як член колишнього колгоспного двору. На час подання зустрічного позову не втратив її, тому його право на 1/5 частину спірного нерухомого майно підлягає судовому захисту шляхом визнання за ним цього права, а зустрічний позов до часткового задоволення. Що стосується інших тверджень [PERSON] , що 1/20 частку спірного майна він успадкував за законом після померлого [INFO] [PERSON] , а 1/8 частку в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , суд вважає їх голослівними та не підтвердженими матеріалами справи. Адже за приписами ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що була чинна на час відкриття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] факт проживання в спадковому будинковолодінні не є беззаперечним доказам прийняття спадщини в установленому законом порядку, у зв`язку з тим, що спадщина приймається або шляхом подачі заяви до нотаріальної контори, або шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження спадковим майном. Судом не здобуто доказі, що [PERSON] подавав до нотконтори заяву про прийняття спадщини після померлого батька та/або вступив в управління, володіння чи розпорядження спадковим майном. Аналогічно після померлої [INFO] [PERSON] позивач за зустрічним позовом не звертався до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, і зібраними у справі доказами спростовано прийняття ним спадщини шляхом постійного проживання із спадкоємцем на час відкриття спадщини, оскільки останній з 2012 року фактично постійно проживає в селі Ясень Рожнятівського району, однак залишається зареєстрованим в спірному будинковолодіння. Доказів того, що на час постановлення судом даного рішення [PERSON] було продовжено та/або визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлих [INFO] батька [PERSON] , та 18.06.2018 року матері [PERSON] і такі заяви ним подано до нотконтори останній суду не надав, тому в цій частині позов не підлягає до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст. 121, 123, 529, 549 ЦК УРСР, ст. 1261, 1268-1270 ЦК України,

Outcome: dismissed