Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

у травні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про стягнення відшкодування за невиконання договору оренди, в якому просив: -стягнути з [PERSON] на його користь залишок гарантійного платежу у розмірі 6 332,00 грн.; -стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 78 600,00 грн. Вимоги обґрунтував тим, що 20.12.2020 року між ним та [PERSON] було укладено договір про оренду квартири [ADDRESS] на строк 6 місяців зі сплатою орендної плати 7 600,00 грн./міс та 7 600,00 грн. гарантійного платежу, який за своєю природою є завдатком. 17.10.2021 року договір за усною домовленістю був продовжений ще на 6 місяців. Вказав, що 18.05.2022 року квартира ним була звільнена, проте, [PERSON] не повертає гарантійний платіж, мотивуючи це тим, що договір оренди не був продовженим, і наявністю порушення умов договору, а саме: сплати орендної плати у розмірі 5 100,00 грн., замість 7 600,00 грн. Окрім того, зазначив, що, починаючи з 18.06.2021 року до 18.05.2022 року передані ним орендодавцю кошти у розмірі 78 600,00 грн. за 11 місяців є безпідставно отриманими останніми. Ухвалою від 30.05.2022 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 20-21). Ухвалою від 22.06.2022 року у справі відкрито провадження з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 27-28). У встановлений ухвалою від 22.06.2022 року строк відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю та необґрунтованістю. Вказав, що гарантійна сума, визначена договором, не є ні завдатком, ні авансом, а виходячи з положень ст. 546 ЦК України є іншим видом забезпечення виконання зобов`язань орендарем. Підстав для її повернення немає, їх наявність позивачем не доведена. Окрім того, вказав, що позивачем не доведено жодним доказом наявність підстав для стягнення 78 600,00 грн. як безпідставно отриманих, так само як і сама заявлена сума. 11.07.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказав на безпідставність доводів відповідача та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, виходячи з підстав, викладених у позовній заяві. До відповіді позивач долучив копії переписок та квитанцій, які судом не приймаються до розгляду з огляду на положення ч. ч. 1, 2 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України. 21.07.2022 року до суду від відповідача надійшли заперечення на відзив з вказівкою на необґрунтованість та помилковість тверджень, викладених у відзиві, та проханням відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа не подала пояснення на позов, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 20.12.2020 року між сторонами у справі укладено договір № 1 про оренду квартири (а.с. 5-12). Згідно умов договору відповідач (орендодавець) здав позивачу (орендар) у тимчасове користування на підставі правовстановлюючого документа як володілець квартири на 19 поверсі 21-поверхового жилого будинку за адресою [ADDRESS] однокімнатну квартиру, загальною площею 38 м2, жилою площею 17,4 м2 терміном по 17.06.2021 року зі сплатою орендної плати у розмірі 7 600,00 грн./міс та гарантійного платежу у розмірі 7 600,00 грн. Основні положення, що регулюють правовідносини за договором найму (оренди), встановлені у главах 58 «Найм (оренда)» та 59 «Найм (оренда) житла» ЦК України. При цьому вимоги глави 59 Кодексу стосуються договорів найму (оренди) приміщень, які мають чітко визначене цільове призначення - для проживання. Тому, при укладенні договору найму (оренди) житла слід керуватися положеннями глави 59 Кодексу, які є спеціальними щодо положень глави 58 Кодексу. Відповідно до вимог ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 168 ЖК УРСР визначено, що укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Правовідносини найму (оренди) житла регулюються главою 59 ЦК України. Згідно зі ст.810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Договір найму житла укладається в письмовій формі (ст.811 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.762 ЦК України за користування майном справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. За змістом ст.822 ЦК України не пізніше, ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Відповідно до ст.818 ЦК України тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред`явлення до них вимоги про звільнення помешкання. Щодо стягнення залишку гарантійного платежу За умовами укладеного між сторонами договору, презумпція правомірності якого не спростована належними та допустимими доказами, орендодавець зобов`язується надати квартиру орендареві протягом 1 доби після підписання даного договору платежу за оренду квартири, підписання орендарем акту прийому квартири (додаток 1) та зобов`язань (додаток 2), отримання гарантійної суми орендаря в розмірі 7 600,00 грн. за схоронність стану квартири та майна, що в ній знаходиться, яка повертається у випадку відсутності шкоди майну і квартирі по закінченню строку оренди (п. 4.1. договору). Гарантійна сума буде являтись одним із засобів відшкодування шкоди, виключаючи звичайний знос квартири, які може понести орендодавець від проживання орендаря. У випадку відсутності вищевказаних обставин, що примушують орендодавця вдатися до використання гарантійної суми протягом всього строку дії договору, залишок гарантійної суми буде повернутий орендарю по факту звільнення квартири в день виселення, за умови наявності підписаного обома сторонами акту прийому квартири орендодавцем та повного розрахунку орендаря за всіма отриманими послугами сторонніх організацій за час свого проживання (розділ 6 договору). Також, за умовами договору, пролонгація останнього можлива тільки шляхом підписання нового договору (п. 7.2. договору). Судом встановлено, що сторонами 20.12.2020 року було підписано акт прийому квартири. Докази пролонгації договору у відповідності до його п. 7.2. не надані. Належних та допустимих доказів сплати 7 600,00 грн. матеріали справи не містять. Твердження позивача щодо сплати у момент підписання договору 14 709,00 грн. не доведено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Згідно п. 5.18 договору про оренду квартири від 20.12.2020 року у випадку порушення орендарем строку виїзду з квартири згідно відповідних пунктів даного договору, з гарантійної суми орендодавцем утримується штраф у розмірі 5% місячної орендної плати за кожен час прострочки здачі квартири. У випадку, якщо час прострочки здачі квартири перевищить 3 години, гарантійна сума (п. 4.1.) може бути забрана орендодавцем повністю. Разом з тим, як стверджує позивач при зверненні до суду, квартира ним звільнена 18.05.2022 року. Доказів підписання акта прийому (повернення) квартири матеріали справи не містять. Про вказане зазначає відповідач у своєму відзиві. Натомість, позивач, вказує про те, що ним квартира повернута та передані ключі від неї третій особі у справі. Проте, доказів на підтвердження вказаних тверджень позивач не надав, скориставшись своїми правами на власний розсуд, клопотань щодо витребовування доказів, виклик свідків, необхідних для підтвердження своєї позиції, заявлено не було. Крім того, судом критично оцінюється позиція позивача про те, що гарантійна сума за договором є завдатком. Так, відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних договором платежів, підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобов`язання. Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Завдатком є грошові кошти, що підлягають поверненню лише в тому випадку, якщо сторона, яка їх сплатила, доведе, що зобов`язання було не виконано не з її вини. Як зазначалось, умовами укладеного між сторонами договору гарантійна сума буде являтись одним із засобів відшкодування шкоди, виключаючи звичайний знос квартири, які може понести орендодавець від проживання орендаря. У випадку відсутності вищевказаних обставин, що примушують орендодавця вдатися до використання гарантійної суми протягом всього строку дії договору, залишок гарантійної суми буде повернутий орендарю по факту звільнення квартири в день виселення, за умови наявності підписаного обома сторонами акту прийому квартири орендодавцем та повного розрахунку орендаря за всіма отриманими послугами сторонніх організацій за час свого проживання (розділ 6 договору). В той же час, підписаного обома сторонами акту прийому (повернення) квартири матеріали справи не містять. Дані про те, що вказаний акт не підписаний з вини відповідача, дані про схоронність стану квартири та майна, що в ній знаходиться, яка повертається, та відсутність шкоди майну і квартирі по закінченню строку оренди також в матеріалах справи не містяться. Таким чином, урахуванням вказаного та виходячи з того, що відсутні докази сплати гарантійної суми та докази наявності умов її повернення відповідно до умов договору, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо стягнення 78 600,00 грн. як безпідставних Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, і визнано позивачем при зверненні до суду, він продовжував користуватися квартирою відповідача до 18.05.2022 року. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо пролонгації договору від 20.12.2020 року, про укладення нових договорів. Так само відсутні й докази повернення майна. Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Таким чином, користування майном після припинення договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном. Разом з тим, згідно ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. За умовами укладеного між сторонами договору пролонгація останнього можлива тільки шляхом підписання нового договору (п. 7.2. договору). Однак, суд вважає, що вважає, що за своїм характером положення ст. 764 ЦК України є імперативним, а пункт 7.2 договору жодним чином не виключає його поширення на спірні правовідносини. Не підписання сторонами нової угоди про продовження дії договору не впливає на факт поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, відповідно до імперативних приписів ст. 764 ЦК України. Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, що наведене у статті 764 ЦК України, спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу. Не заперечення орендодавцем можливості продовження договірних відносин може мати прояв у «мовчазній згоді» і у такому випадку орендар в силу закону вправі розраховувати, що договір оренди вважається поновленим. Як вбачається з матеріалів справи, строк дії договору по 17.06.2021 року, однак після спливу цього строку позивач продовжував користуватись орендованим майном, що визнано самим позивачем та не заперечено відповідачем, позивач здійснював їх оплату, яку відповідач приймав, докази невиконання чи неналежного за договором відсутні. Отже, як встановлено судом, позивач продовжував користуватися квартирою до 18.05.2022 року, тобто фактично за усною домовленістю користувався власністю позивача, який в свою чергу про звільнення приміщення також не заявляв до 12.05.2022 року. Таким чином, позивачем у відповідності до приписів чинного процесуального закону не спростовано жодними доказами викладені ним у позові обставини щодо відсутності правових підстав як для отримання позивачем спірних грошових коштів, так і їх розміру. Будь-яких документальних доказів на підтвердження існування між сторонами договірних відносин відповідачем також не надано. Тому, позов і в цій частині задоволенню не підлягає. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. Щодо компенсації витрат відповідача на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268) (рішення від 23.01.2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12.02.2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15.06.2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01.09.2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною та існує на час вирішення вказаного процесуального питання судом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України). Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18, викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі № 826/856/18, провадження № К/9901/57401/18, викладено правовий висновок про те, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18 містить висновок про те, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідачем заявлено, що ним понесено витрати на правову допомогу у розмірі 6 500,00 грн., на підтвердження чого додано ордер, виданий 04.07.2022 року АБ «ПОДАТЯ АНТОНА», рахунки-фактури № 03/22 від 20.07.2022 року, № 02/22 від 06.07.2022 року, № 01/22 від 05.07.2022 року акти прийому-передачі від 21.07.2022 року, 10.07.2022 року, 11.07.2022 року, на суму 6 500,00 грн. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч. ч. 5, 6, 9 ст. 141 ЦПК України . Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Із встановлених судом обставин справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення відповідачем, пов`язані з розглядом справи в суді, є обґрунтованими, тобто підтвердженими належними доказами. Тому, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах відповідача, з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню в сумі 6 500,00 грн. на користь відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved