Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-04 00:00:00

В червні 2020р. позивачка [PERSON] (яка змінила прізвище на [PERSON] ) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа 1), в якому просила суд: - визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 19 лютого 2011р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано за рішенням суду. В шлюбі у сторін народилися діти. Після розірвання шлюбу, спільні діти сторін проживають разом з позивачкою, та між сторонами виник спір щодо місця проживання спільних дітей сторін. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2020р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 березня 2021р. судом залучено до участі у справі, в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа 2). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 травня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання сторони, представники третіх осіб 1, 2, не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, сторона позивача клопотала перед судом про розгляд справи у свою відсутність, інші учасники процесу поважності причин неявки не повідомили. Суд вважає за можливе справу розглянути справу, у відсутності осіб, які не з`явилися, в порядку ч. 3 ст.211 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 лютого 2011р., який було розірвано за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 січня 2020р. по цивільній справі № 759/17718/19. В шлюбі у сторін, народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що після розірвання шлюбу, спільні діти сторін проживають разом з позивачкою. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що між сторонами виник спір щодо визнання місця проживання дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В силу положень ст. 263 ЦПК України, зазначеного принципу та правових позицій Верховного Суду, які були висловлені в постановах по справам № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018р., № 644/9094/16-ц від 06 вересня 2018р., № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018р., а також рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017р. (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Верховний Суд, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу того, що між сторонами дійсно існує спір щодо визначення місця проживання спільних дітей, і цей спір вони не можуть вирішити в позасудовому порядку. Як і відсутні будь-які докази, що звернення до суду з вказаним позовом враховує інтереси спільних дітей сторін, їх соціальне оточення. Крім того, матеріали справи не містять відомостей, що позивачкою створені належні умови проживання дітей. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки судові витрати.

Outcome: dismissed