Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

22.08.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме на: 1/4 частку як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ; 3/4 частку як за спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх вимог позивач стверджує, що житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] станом на 14.04.1991 рік відносився до суспільної групи колгоспний двір, до складу якого входили, голова двору - [PERSON] , померлий [INFO] та [PERSON] , померла [INFO] . При зверненні позивача [PERSON] до приватного нотаріуса останньому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який залишився після смерті його батьків: [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вищевказаний житловий будинок. Вказані обставини стали приводом для звернення з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 26.08.2022 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду на 27.09.2022 року о 10:00 годині (а.с.21) про що повідомлено сторін (а.с. 22). 29.09.2022 року підготовчий розгляд справи відкладено та повторно призначено на 11:30 годину 12.10.2022 року (а.с. 70). В підготовче засідання призначене на 12.10.2022 року: -позивач не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог діючого законодавства, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. -представник відповідача Городненської сільської ради Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, надіслав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, та розгляд справи без участі представника, про що надав відповідну заяву до суду (а.с.71). Згідно ст. 200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] станом на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова двору - [PERSON] та його дружина - [PERSON] , що підтверджується довідкою Городненської сільської ради Болградського району Одеської області від 01.08.2022 року №514 (а.с.13). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. 120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог, позивачі та померла фактично є власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках, як члени колгоспного двору. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , запис акту про смерть №65 від 04.09.2002 року, складений Городненською сільською радою Болградського району Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] (а.с.6). Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої також входила 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є: - її син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , складеним Городненською сільською радою Новоіванівського району Одеської області, актовий запис №1 (а.с.9); - її чоловік [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про одруження матері та батька позивача серії [NUMBER] , складеним Городненською сільською радою Новоіванівського району Одеської області (а.с.8). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживали і були зареєстровані: чоловік - [PERSON] , син- [PERSON] , невістка - [PERSON] та онук - [PERSON] , що підтверджується довідкою Городненської сільської ради Болградського району Одеської області № 564 від 16.03.2021 року (а.с.32). З матеріалів спадкової справи №260/2021, що надана Приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б., щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.29-39) вбачається, що з заявою від 09.12.2021 року до нотаріуса звернувся син померлої [PERSON] та та йому було видано свідоцтво на право на спадщину за законом на земельну ділянку (а.с.38). Свідоцтво про право на спадщину за законом на частку домоволодіння не видавалося, та нотаріусом в цій частині було відмовлено (а.с.16) Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, син [PERSON] та чоловік [PERSON] , як спадкоємці за законом першої черги на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набули кожен окремо право на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , хоча і документально не оформили. [INFO] помер [PERSON] , запис акту про смерть №30 від 01.05.2011 року, складений Городненською сільською радою Болградського району Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.7,47). Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої також входила 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою [ADDRESS] . Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є його син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] , складеним Городненською сільською радою Новоіванівського району Одеської області, актовий запис №1 (а.с.9). Крім того відповідно наявного заповіту в матеріалах спадкової справи №429/2011 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , встановлено, що померлий [PERSON] заповів окрім іншого житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою [ADDRESS] своєму сину [PERSON] , [INFO] (а.с. 51 з.с.). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] в спадковому домоволодінні проживали і були зареєстровані: син- [PERSON] , невістка - [PERSON] , онук - [PERSON] та онучка [PERSON] , що підтверджується довідкою Городненської сільської ради Болградського району Одеської області № 526а від 10.08.2022 року (а.с.15). З матеріалів спадкової справи №429/2011, що надана Приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвою В.Б., щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.43-68) вбачається, що з заявою від 09.12.2021 року до нотаріуса звернулись онуки померлого [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво на право на спадщину за законом на земельну ділянку (а.с.65). Свідоцтво про право на спадщину за законом позивачу [PERSON] на частку домоволодіння не видавалося, та нотаріусом в цій частині було відмовлено (а.с.16) Таким чином, син [PERSON] як спадкоємці за законом на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набув право на 3/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , хоча і документально не оформив. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач [PERSON] , як спадкоємець за законом першої черги після смерті батька та матері на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набув право на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , тобто на: -1/4 частину після смерті матері [PERSON] ; -3/4 частини після смерті батька [PERSON] . У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст. 82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved