Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-12 00:00:00

ПРОЦЕДУРА: [PERSON] звернулась до суду із згаданим позовом до відповідача, в якому прохає в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який наразі розірвано, та мають спільну неповнолітню доньку. Під час шлюбу вони спільно внесли кошти в інвестування квартири за вказаною вище адресою, відповідний договір укладений на відповідача, проте кошти сплачувались з сімейного бюджету. В подальшому право власності було зареєстровано за відповідачем. В порядку поділу об`єкту спільної сумісної власності подружжя, виходячи з рівності часток, прохає визнати за нею право власності на Ѕ частину згаданої квартири. \~ \~ \~ \~Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 11.06.2021 з призначенням справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Відповідач правом на пред`явлення зустрічного позову не скористався. \~ \~ \~ \~02.08.2021 (а.с.52-60) від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній прохав позов задовольнити частково, визнати спільним сумісним майном подружжя 642/1000 квартири за адресою: [ADDRESS] . З метою поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 679/1000 квартири та за [PERSON] право власності у розмірі 321/1000 грн. \~ \~ \~ \~Заперечуючи проти позову, відповідач вказав, що до реєстрації шлюбу мав у приватній власності однокімнатну квартиру, яку під час шлюбу продав, а за виручені під продажу кошти здійснив оплату за договором купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру. Таким чином, за посиланням відповідача, 98000 грн, отримані ним від продажу квартири були його особистою власністю, які він вніс в рахунок погашення платежів, з огляду на що стверджує, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача в сумі 98000 грн та за спільні кошти подружжя в сумі 176000 грн. \~ \~ \~ \~13.09.2021 позивачем подано відповідь на відзив (а.с.90-91), в якій наголошено про те, що виручені від продажу особистої квартири відповідач витратив не на спільну квартиру, а на власні потреби, придбав байдарки, автомобіль за довіреністю тощо. \~ \~ \~ \~25.10.2021 від відповідача надійшли заперечення (а.с.129-131). \~ \~ \~ \~АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)\~СТОРІН \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні заявлених вимог в повному обсязі, посилаючись на викладені у заявах по суті справи обставини. Відповідач та його представник прохали позов задовольнити частково та з урахуванням наведених у відзиві обставин визнати за [PERSON] право власності на 679/1000 квартири та за [PERSON] право власності у розмірі 321/1000 грн. \~ \~ \~ \~ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ \~ \~ \~ \~Згідно із свідоцтвом про шлюб, [PERSON] та [PERSON] 02.09.2011 зареєстрували шлюб, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області зроблено відповідний актовий запис за №1080 від 02.09.2011, після реєстрації шлюбу дружина прийняла прізвище чоловіка [PERSON] (а.с.6). Сторони мають спільну неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу, між ТзДВ «ПОЛТАВТРАНСБУД» та [PERSON] було укладено договір №42 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 13.09.2013, предметом якого стали майнові права на квартиру [ADDRESS] (а.с.123-125). Згідно із вказаним договором, вартість майнових прав на об`єкт становить 274000 грн, покупець здійснює оплату за цим договором згідно з графіком платежів (додаток 1) шляхом особистого перерахування коштів на поточний рахунок продавця (п.п.3.1,3.4,3.5 договору). Згідно з додатком №1 до вказаного договору (а.с.72), графік оплати майнових прав на квартиру охоплює період з 13.09.2013 по 30.05.2014 на загальну суму 274000. Відповідно до аналітичної довідки по рахунку контрагента [PERSON] (а.с.73), 13.09.2013 було сплачено 47680 грн, 14.10.2013 113160 грн, 15.11.2013 56580 грн, 19.13.2013 56580 грн, що узгоджується із наданими копіями квитанцій та платіжних доручень (а.с.67-70). Згідно з інформаційною довідкою №268113034 від 29.07.2021 (а.с.71) право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] з 26.09.2014 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно [NUMBER] , індексний номер 27513752, виданого 01.10.2014, з розміром частки 1, що узгоджується із копією вказаного свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.74) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.10.2014 (а.с.75). Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.05.1998 (а.с.62), відповідач [PERSON] одноосібно придбав квартиру [ADDRESS] та право особистої власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] в Полтавському МБТІ 15.09.1998 в реєстровій книзі №109. Згідно з договором купівлі-продажу від 10.10.2013 (а.с.63), [PERSON] передав у власність [PERSON] вказану вище квартиру за адресою: [ADDRESS] , а останній прийняв її та сплатив обумовлену сторонами грошову суму. Продаж квартири здійснено за 98000 грн. Відповідно до інформаційної довідки №268109820 від 29.07.2021 (а.с.64), право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] починаючи з 10.10.2013 на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2013. \~ \~ \~ \~ОЦІНКА СУДУ ТА НОРМИ ПРАВА Згідно із ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. \~ \~ \~ \~Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Згідно із ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так в судовому засіданні сторони не заперечували того, що перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого на ім`я відповідача було укладено договір купівлі майнових прав на квартиру [ADDRESS] , та в подальшому за ним зареєстровано право власності на вказану квартиру з розміром частки 1. Позивач наполягала на тому, що всі кошти на оплату майнових прав вносились спільно з сімейного бюджету. Відповідач, не заперечуючи придбання квартири подружжям у шлюбі ствердив, що кошти в сумі 176000 грн ними були внесені спільно, а 98000 грн він вніс в рахунок оплати майнових прав за особисті кошти, виручені від продажу його особистої власності, набутої до шлюбу. Вирішуючи питання щодо застосування правових норм, суд вказує, що спірні правовідносини регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства, також судом взято до уваги роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та враховано правові позиції Верховного Суду з аналогічних спорів. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пунктом 3 ч.1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч.1 чт.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Таким чином, аналіз наведених правових норм свідчить про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя й у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.04.2020 в справі № 534/866/17. Згідно з матеріалами справи, відповідач мав у приватній власності квартиру, набуту до шлюбу, яку відчужив за договором купівлі-продажу від 10.10.2013. Продаж квартири здійснено за 98000 грн. У відповідності до аналітичної довідки, квитанції та платіжного доручення №2499_32 від 14.10.2013, відповідачем було внесено 113160 грн на поточний рахунок згідно договору від 13.09.2013 та здійснено оплату майнових прав на квартиру [ADDRESS] у вказаній сумі. Згідно з відомостями про доходи сторін за 2013 рік (а.с.95,132) сукупний розмір доходу позивача склав 38568,45 грн, а відповідача 55213,51 грн. Суд вказує, що внесення коштів за платіжним дорученням від 14.10.2013 відбулось через незначний проміжок часу після продажу відповідачем його особистої власності, фактично на наступний робочий день за укладенням договору купівлі продажу від 10.10.2013 та відомостей про отримання коштів для внесення цього платежу з інших джерел не підтверджено. В ході розгляду справи позивач стверджувала, що платіж в сумі 113160 грн було внесено за спільні кошти, які були запозичені подружжям, а виручені від продажу квартири гроші відповідач витратив на власні потреби, зокрема, на придбання автомобіля, спортивних човнів (байдарок), проте доказів на підтвердження цих обставин суду надано не було. З огляду на викладене, суд вважає доведеним що придбання спірної квартири відбулося за рахунок 98000 грн, які є особистою приватною власністю відповідача, а решта вартості квартири в розмірі 176000 грн (274000 - 98000) було покрито за рахунок спільних коштів подружжя. Таким чином, частка спільної сумісної власності подружжя в спірному майні становить 176000/274000, а враховуючи визначену ч.1 ст.70 СК України рівність часток чоловіка і дружини, частка позивачки в спірному квартирі складає 176000/274000 : 2, що дорівнює 88000/274000 = 0,321 або 321/1000. За таких обставин, враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірну квартиру було придбано виключно за спільні кошти подружжя, суд вважає необхідним визнати за [PERSON] право власності на 321/1000 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Посилання позивача на наявність у неї самостійного доходу, спільне проживання з відповідачем у належній йому квартирі, не спростовують доводів останнього про часткове придбання спірної квартири за рахунок коштів, отриманих від відчуження ним особистої приватної власності. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. \~У свою\~чергу,\~за вимогами\~ст.ст.77-80\~ЦПК України,\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування,\~достовірними є\~докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи,\~а достатніми\~-\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином суд не бере до розгляду надані позивачем відомості про працевлаштування за кордоном, які надані суду без перекладу та стосуються періодів 2017-2018 років та копії фотознімків, які не є належними доказами. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. При зверненні до суду позивач прохала в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину спірної квартири, інших вимог, в тому числі зустрічних, сторонами не заявлялось, з огляду на що суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позивачем вимог. У відповідності\~до вимог\~ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, виходячи з принципу пропорційності їх покладення на сторони та доведеність фактичного понесення, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача та користь позивача 10276,50 грн понесених судових витрат (3856,50 грн судового збору та 6420 грн витрат на професійну правничу допомогу).

Outcome: partial