Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-11 00:00:00

у березні 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності, в якому просили: -визнати за [PERSON] право власності на 1/4 садибного житлового будинку літ. О, переобладнаного з літньої кухні з прибудовою літ. «О-1» та мансардою над літ. «О», загальною площею 92,5 м2, на [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/ 2 садибного житлового будинку літ. О, переобладнаного з літньої кухні з прибудовою літ. «О-1» та мансардою над літ. «О», загальною площею 92,5 м2, на [ADDRESS] . Вимоги обґрунтували тим, що [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/4 частині кожний земельної ділянки 0,1000 га, кадастровий номер 900046008, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та по 1/4 частині кожний житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як спадкоємці за законом померлої [INFO] [PERSON] . Також зазначили, що [PERSON] є власником 1/2 частини земельної ділянки 0,1000 га, кадастровий номер 900046008, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 10.11.2010 року Київським міським бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна видано довідку про показники об`єкта нерухомого майна, відповідно до якої будинок за адресою: [ADDRESS] , має такі показники: загальна площа - літ. А - 229,7 м2, літ. О - 92,5 м2; житлова площа - літ. 111,6 м2, літ. О - 55,5 м2. Крім того, самовільно збудовані: літ. А - 7, житловий будинок літ. О, переобладнаний з літньої кухні. Вказали, що у березні 2017 року їм стало відомо про те, що 01.06.2012 року [PERSON] зареєстровано в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме садибного житлового будинку літ. О, переобладнаного з літньої кухні. При цьому, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку в Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 01.06.2012 року вказано - Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 146253, виданий на підставі рішення Київської міської ради від 03.04.2001 року № 252-3/1229, що зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 79-2-01692 від 15.04.2002 року; початком будівництва визначено 1998 рік, а закінченням будівництва - 2008 рік. Тому, вважали, що на момент відкриття спадщини, тобто станом на 17.02.2010 року, садибний житловий будинок літ. О, переобладнаний з літньої кухні, вже був побудований та входив до складу спадщини, так як збудований на території земельної ділянки, що належала на праві приватної власності спадкодавцю [PERSON] та [PERSON] та є обслуговуючою будівлею житлового будинку на [ADDRESS] , що належав на праві приватної власності спадкодавцю [PERSON] та належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Новака А.В. від 24.03.2017 року у справі відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 51). Ухвалою від 21.09.2017 року витребувано у Другої київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 322/2010, яка була відкрита після смерті [INFO] [PERSON] (т. 1 а.с. 61). Ухвалою від 08.05.2018 року справу прийнято до провадження суддею Шкірай М.І. (т. 2 а.с. 3-4). Ухвалою від 09.06.2020 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. та призначено підготовче засідання з повідомленням учасників (т. 2 а.с. 45-46). Ухвалою від 07.04.2021 року витребувано у Департаменту з питань державного архітектурно- будівельного контролю міста Києва (вул. Хрещатик, 32, м. Київ, 01001) інформацію: чи містить заява про прийняття в експлуатацію об`єкта, яка подавалась громадянином [PERSON] , підписи [PERSON] та [PERSON] як співвласників земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та об`єкта, що знаходиться на даній земельній ділянці, на який Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було видано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 01.06.2012 року №КВ 18212089095 (т. 2 а.с. 108-109). 07.04.2021 року підготовче засідання відкладено на 06.09.2021 року (т. 2 а.с. 105-107). Ухвалою від 06.09.2021 року витребувано у Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві (01133, м.Київ, бульвар Лесі Українки, 26) інформацію чи містить заява про прийняття в експлуатацію об`єкта, яка подавалась громадянином [PERSON] , підписи [PERSON] та [PERSON] як співвласників земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та об`єкта, що знаходиться на даній земельній ділянці, на який Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було видано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 01.06.2012 року №КВ 18212089095 (т. 2 а.с. 121-122). Ухвалою від 14.12.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (т. 2 а.с. 129). Відповідач подав заперечення на позов, в яких проти заявлених позовних вимог заперечив, просив відмовити у їх задоволенні. Вказав, що спірний будинок був побудований ним особисто за власні кошти. Також вказав, що позивачами було надано нотаріальну заяву про те, що вони не заперечують проти будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку та мансарди над будинком, позначених на плані літ «О». На підтвердження своєї позиції надав копії квитанцій на придбання будівельних матеріалів, постанову № 119/1 від 18.01.2012 року про накладення на нього штрафу у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 97 КУпАП, а також копію нотаріально посвідченої заяви відповідачів від 29.10.2011 року (т. 1 а.с. 171-237). Також, подав заяву про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 238-239). В судовому засіданні позивачі та представник позивачів - [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є власниками по 1/4 частині кожний земельної ділянки 0,1000 га, кадастровий номер 900046008, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та по 1/4 частині кожний житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як спадкоємці за законом їх померлої [INFO] матері - [PERSON] . Судом також встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини земельної ділянки 0,1000 га, кадастровий номер 900046008, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 10.11.2010 року Київським міським бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна видано довідку про показники об`єкта нерухомого майна, відповідно до якої будинок за адресою: [ADDRESS] , має такі показники: загальна площа - літ. А - 229,7 м2, літ. О - 92,5 м2; житлова площа - літ. 111,6 м2, літ. О - 55,5 м2. Крім того, самовільно збудовані: літ. А - 7, житловий будинок літ. О, переобладнаний з літньої кухні. Згідно довідки Київського міського бюро інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна про показники об`єкта нерухомого майна від 10.11.2010 року (на момент відкриття спадщини), відповідно до якої будинок за адресою: [ADDRESS] , має такі показники: загальна площа - літ. А - 229,7 м2, літ. О - 92,5 м2; житлова площа - літ. 111,6 м2, літ. О - 55,5 м2. Крім того, самовільно збудовані: літ. А - 7, житловий будинок літ. О, переобладнаний з літньої кухні. Згідно інформаційної довідки Другої київської державної нотаріальної контори № 2794/02-14 від 25.05.2019 року на момент видачі свідоцтва про право спадщини за законом після смерті [PERSON] житловий будинок О, переобладнаний з літньої кухні, був самочинним, тому відповідно свідоцтво не видавались. Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 48039753 від 31.07.2019 року відповідачам відмовлено у державній реєстрації права власності на самовільно побудований житловий будинок літ. «О», переобладнаного з літньої кухні (т. 2 а.с. 65-68). При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України. За загальним правилом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України регулює питання набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва: право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи те, що за змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Частиною 3 ст. 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Не набувають такого права і спадкоємці цих осіб. Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно дозволу № 525 від 16.10.2003 року на введення в експлуатацію закінченого будівництвом (розширенням, реконструкцією) приватного житлового будинку ( [ADDRESS] ), забудовники: [PERSON] , [PERSON] , прибудови: А3, а5, а6, літню кухню О, гараж Н, сарай М на земельній ділянці на [ADDRESS] прийняти в експлуатацію. Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 923 від 08.10.2008 року «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» підставою для укладення договорів про постачання на прийняті в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти необхідних для їх функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії тощо, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на зазначений об`єкт є Сертифікат відповідності. Сертифіката відповідності щодо житлового будинку літ. О, переобладнаного з літньої кухні з прибудовою літ. «О-1» та мансардою над літ. «О», загальною площею 92,5 м2, на [ADDRESS] , матеріали справи не містять, так само як відомостей про введення останнього в експлуатацію спадкодавцем [PERSON] . Крім того, Верховний Суд у постанові від 21.10.2020 року у справі № 910/2939/19З висловив таку правову позицію, що зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. Передумовою звернення до суду з позовом про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва є розгляд цього питання компетентними органами. Позивачі не звертались до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкта до експлуатації в установленому законом порядку, а одразу звернулись до суду з позовом про визнання права власності. Такого не було вчинено й спадкодавцем [PERSON] за життя, доказів на підтвердження зворотного матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що спадкодавцю [PERSON] за життя була надана земельна ділянки в установленому порядку як особі, яка здійснила самочинне будівництво, під уже збудоване майно і визнання права власності за цією особою; а також, що остання зверталась щодо визнання права власності на нерухоме майно як власник земельної ділянки, на якій майно збудовано, і це не порушувало права інших осіб. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем у 2012 році, тобто після смерті [PERSON] , було отримано дозвіл про готовність об`єкта до експлуатації - садибного житлового будинку літ. О, переобладнаного з літньої кухні з прибудовою літ. «О-1» та мансардою над літ. «О», загальною площею 92,5 м2, на [ADDRESS] ; що в подальшому призвело для проведення реєстрації права власності на вказаний об`єкт в установленому порядку. При цьому позивачами, як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом та не заперечно ними в ході розгляду справи, 29.10.2011 року було надано нотаріально посвідчену заяву про те, що вони не заперечують проти будівництва, введення в експлуатацію [PERSON] житлового будинку та мансарди під літ. «О», виділення його в окреме домоволодіння та присвоєння окремої поштової адреси. Таким чином, позивачі ще у 2011 році були обізнані про дії відповідача. Положеннями ч. 4 ст. 41 Конституції України і ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивачів на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачами не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивачі посилаються в своєму позові. Позивачами не вказано, чим саме відповідач порушив їх права. останні були обізнані про дії відповідача ще у 2011 році, дали на них свою згоду. Доказів того, що спірний об`єкт увійшов до спадкової маси після смерті [PERSON] в ході розгляду справи судом не здобуто. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачами не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Тому, позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed