Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-02 00:00:00

У серпні 2020 року до суду звернулася [PERSON] з цивільним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що з 05.04.2003 року по 09.07.2018 року перебувала у шлюбі з [PERSON] .. Шлюб було розірвано 09.07.2018 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2018 року, справа №759/2253/18. Вказує, що у період перебування у шлюбі була набута у власність квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55, 3 м2. Позивачка вважає, що зазначена квартира є спільним сумісним майном, яке було набуто в період шлюбу, та просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2020 року справу передано на розгляд головуючому судді Миколаєць І.Ю. Ухвалою суду від 13 серпня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. 20.10.2020 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про визнання майна особистою приватною власністю, доводи якого зводяться до наступного. [PERSON] заперечує проти задоволення первісного позову. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.04.2005 року він уклав договір №140/УК/896 пайової участі у фінансуванні будівництва житла з ТОВ «УкоінвестБуд», де предметом договору було будівництво багатоквартирного будинку по [ADDRESS] , в якому у подальшому було присвоєно поштову адресу [ADDRESS] . Джерелом коштів, отриманих на інвестування в будівництво є їх отримання як дарунок від його батька - [PERSON] , внаслідок продажу власної квартири [ADDRESS] . Внаслідок зазначеного, [PERSON] вважає, що фінансової участі у придбанні квартири [PERSON] не приймала, квартира була придбана за його особисті кошти та просить суд визнати спірну квартиру [ADDRESS] , його особистою приватною власністю. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року клопотання представника Відповідача за первісним позовом про витребування доказів задоволено. Зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] була прийнята до матеріалів, як відзив на позовну заяву. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року провадження у справі зупинено до припинення врегулювання спору за участю судді. Розпорядженням Святошинського районного суду м. Києва від 28 квітня 2021 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №759/13397/20, у зв?язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2021 року справа передана на розгляд судді Горбенко Н.О. 14 травня 2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити первісний позов та просила відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом- адвокат Санченко Р.Г. наполягав на задоволенні первісного позову та просив відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі його представника. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, заслухавши сторін, повно і всебічно з?ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши у судовому засіданні докази, на які посилаються сторони, у відповідності до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 05.04.2003 року по 09.07.2018 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданого Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім?ї [NUMBER] від 05.04.2003 року (а.с.10). 09.07.2018 року шлюб розірваний, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2018 року, справа №759/2253/18 (а.с.11). Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.12.2015 року індексний номер 49281168; Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна №215607513 від 09.07.2020 року; Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №49281291 від 08.12.2015 року, підтверджується, що за час перебування у шлюбі була набута у власність квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 55,3 м2 (а.с.12-14). Відповідно до Договору №140/УК/896 пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку від 19 квітня 2005 року, вбачається, що [PERSON] уклав договір з ТОВ «УкоінвестБуд». Предметом договору є будівництво багатоквартирного будинку по [ADDRESS] , в подальшому Розпорядженням № 415 Святошинської державної адміністрації від 01.08.2013 року цьому будинку присвоєно поштову адресу [ADDRESS] (а.с.30-37). Згідно даного договору загальна сума інвестування в будівництво квартири складала 160 605, 90 гривень. 20 квітня 2005 року [PERSON] було сплачено суму в розмірі 136 000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №673 від 20.04.2005 року (а.с.35). 26 травня 2005 року [PERSON] здійснив доплату в розмірі 27 060, 60 гривень, що було підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру №948 від 26.05.2005 року (а.с.35). Загалом за договором №140/УК/896 пайової участі у фінансуванні будівництва житла з ТОВ «УкоінвестБуд» Відповідач сплатив 163 060, 00 грн., що підтверджено довідкою ТОВ «УкоінвестБуд» від 08.06.2005 року (а.с.36). 20 грудня 2014 року за актом прийому-передачі квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 55,3 м була отримана [PERSON] (а.с.34). 8 грудня 2015 року було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , власником вказаної квартири значиться [PERSON] , форма власності: приватна, розмір частки: 1 (а.с.38). Як було ззаначено, сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.04.2003 року по 09.07.2018 року. З огляду на викладене суд встановив, що право власності у [PERSON] на спірну квартиру виникло 08.12.2015 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, під час їх спільного проживання та під час існування між сторонами сімейних стосунків. Обставина спільного проживання та існування сімейних відносин між сторонами станом на час державної реєстрації права власності на спірну квартиру не заперечується учасниками справи, а тому ця обставина в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказування. Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та ЦК України зокрема, в частині щодо права особистої приватної власності на майно, яке набуте під час шлюбу, спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 60 Сімейного кодексу України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Тобто, ВС відновив абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно доводів [PERSON] , джерелом коштів у сумі 136 000, 00 грн. є їх отримання як дарунок від батька - [PERSON] , внаслідок продажу власної квартири [ADDRESS] . На підтвердження отримання грошей у дарунок від батька наводить: свідоцтво про право власності від 05.11.2003 року (а.с.42); договір купівлі-продажу квартири від 15.10.2004 року (а.с.44-45); заяву на видачу готівки №9176 від 19.04.2005 року в сумі 136 200, 24 гривні (а.с.41); пояснення [PERSON] засвідченими відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с.40). Також 18.07.2022 року у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Київ було допитано, як свідка [PERSON] , де він зазначив, що в квітні 2004 року продав свою кооперативну квартиру щоб подарувати сину кошти для побудови квартири, про те, що він дарував гроші сину своїй невістці не казав, зняв у 2005 році 136 тисяч двісті гривень та на наступний день [PERSON] вклав ці гроші у квартиру та показав батьку Договір, про вкладення грошей невісткою він не знав, про вартість будинку не знає. Однак, суд не може взяти до уваги дані показання, оскільки: Згідно положень ст. ст. 717, 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Зважаючи на те, що сума грошей у розмірі 136 200,00 грн перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, договір дарування мав бути укладений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Належного договору Відповідачем за первісним позовом суду надано не було, отже суд не приймає показання свідка [PERSON] до уваги на підтвердження укладення договору дарування грошових коштів. Свідоцтво про право власності від 05.11.2003 року; договір купівлі-продажу квартири від 15.10.2004 року; заява на видачу готівки №9176 від 19.04.2005 року в сумі 136 200, 24 гривні не є належними та достатніми доказами у розумінні ст. ст. 77, 80 ЦПК України для доведення факту отримання грошової у розмірі 136 200, 00 грн. [PERSON] у дар від [PERSON] для покупки за дані кошти квартири за адресою: [ADDRESS] загальною площею 55,3 м. Відповідно до ст. ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. До того ж, [PERSON] зазначає, що здійснив доплату в розмірі 27 060, 60 грн., не надавши суду доказів джерела походження даних коштів. Зважаючи на наведене нижче, суд не може встановити, що дані кошти є приватною власністю [PERSON] . Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом було встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] загальною площею 55,3 м була набута у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Достатніх доказів на підтвердження отримання [PERSON] грошової суми у розмірі 136 060, 00 грн. у дар від [PERSON] для придбання квартири суду надано не було. Не було доведено наслідковий зв`язок між грошима, що були надані [PERSON] та придбанням саме цього нерухомого майна, оскільки особистим майном, яке в даному випадку, за твердженням [PERSON] , в силу положень ст. 57 СК України, є грошові кошти, які як стверджував [PERSON] подаровані йому його батьком під час шлюбу, і це аж ніяк не домоволодіння, а доказів того, що саме ці кошти були витрачені на купівлю спірного домоволодіння, ним не надавалось. Необхідність доведення наслідкового зв?язку між подарованими грошима, оскільки особистим майном, яке в силу положень ст. 57 СК України, є саме грошові кошти, які подаровані під час шлюбу, та придбаним нерухомим майном підтверджено у Постанові ВС від 4 серпня 2022 року у справі №201/11979/20 (провадження №1-3891св22). До того ж, не надано доказів джерела отримання суми в розмірі 27 060, 00 грн, що була сплачена на виконання Договору №140/УК/896, отже у відповідності до ст. 60 СК України суд вважає дані кошти спільною сумісною власністю подружжя. Сам факт продажу квартири, видача готівки та сплата відповідачем відповідної суми на виконання договору пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку не може слугувати безумовною підставою, аби вважати, що дані кошти були отримані із метою придбання [PERSON] особистого житла, а тому не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 у справі № 295/8319/18. З огляду на викладене, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири особистою приватною власністю слід відмовити. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 2 ст. 141 ЦПК України передбачає, що у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пп. 3 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» розмір судового збору за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Із матеріалів справи вбачається, що Позивач за первісним позовом була звільнена від сплати судового збору у зв?язку із її складним майновим станом та перевищенням розміру судового збору 5 відсотків розміру річного доходу Позивача за первісним позовом за попередній календарний рік, що підтверджується відомостями з Державного реєстру осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 24.07.2020 № 1406/С/26-15-57-04-17. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов, зокрема, розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. Оскільки суд при ухваленні судового рішення дійшов висновку про задоволення позовних вимог, а Позивач за первісним позовом в силу Закону звільнений від сплати судового збору, з Відповідача за первісним позовом на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Вирішуючи питання щодо розміру судового збору, суд враховує ціну позову визначену на основі висновку про вартість майна (квартири за адресою: [ADDRESS] ) за проведеною оцінкою від 10 липня 2020 року, здійсненою ТОВ «ВЕНТИ». 1 відсоток ціни первісного позову складає 12 653 грн. 27 коп. Зважаючи на граничний розмір судового збору за подання позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу варто зазначити наступне. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2020 року (на момент подання первісної позовної заяви) становить 2102 гривні. Розмір 3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на 2020 рік складав 6306 гривень. 1 відсоток ціни первісного позову перевищує розмір 3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на 2020 рік, отже сума судового збору становить 6306 (шість тисяч триста шість) гривень. За вказаних обставин та приймаючи до уваги, що спір містить вимоги майнового характеру, з Відповідача за первісним позовом на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6306 (шість тисяч триста шість) гривень. Зважаючи на зазначена,

Outcome: approved