Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселення, в обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. Позивачу [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 03.04.2020, який було укладено між позивачем та відповідачем [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі п. 2 договору дарування, відчужувана за договором квартира належала відповідачу у справі на праві приватної власності, на підставі дублікату Договору купівлі-продажу зареєстрованого 19 квітня 1996 року «Запорізькою Товарною Біржею «Гілея» за реєстраційним №487/2220, виданого 09 червня 2017 року «Запорізькою Товарною Біржею «Гілея» за № 120; право власності зареєстроване в Державному реєстр: речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1432482923101. У вказаній квартирі проживає відповідач у справі [PERSON] , разом із сином, та не сплачує за надані комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере. Реєстрація та проживання відповідача за зазначеною адресою обмежує право користування та розпорядження своїм майном позивача, він не може його використовувати в повному обсязі, змушує позивача нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, у зв`язку з цим позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме:\~ квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 11.07.2022 позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення вказаних в ухвалі суду недоліків. 19.07.2022 від представника позивача адвоката Богославського В.А. на адресу суду надійшла заява про усунення вказаних в ухвалі суду недоліків, шляхом подання квитанції про сплату судового збору. Ухвалою судді від 29.08.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи, призначено підготовче засідання у справі. В судовому засіданні представник позивача адвокат Боговславський В.А. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на підставах викладених у позові, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні суду пояснила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, та не заперечує проти задоволення позовних вимог, наслідки визнання позову відповідачу відомі. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 03.04.2020, який було укладено між позивачем та відповідачем [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №1938, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстраці. Права власності від 04.06.2020 №211463792. На підставі п. 2 договору дарування, відчужувана за договором квартира належала відповідачу у справі на праві приватної власності, на підставі дублікату Договору купівлі-продажу зареєстрованого 19 квітня 1996 року «Запорізькою Товарною Біржею «Гілея» за реєстраційним №487/2220, виданого 09 червня 2017 року «Запорізькою Товарною Біржею «Гілея» за № 120; право власності зареєстроване в Державному реєстр: речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1432482923101. Згідно з п. 10 Договору, Дарувальник (в особі представника) та Обдаруваний стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Згідно з п. 15 Договору, Відповідно до ч.1 ст. 722 Цивільного кодексу України право власності у Обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ч.4 ст. 722 Цивільного кодексу України, прийняттям дарунка вважається одержання Обдарованим примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання особи №04-46/2814 від 21.07.2022, відповідач [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 16.04.1996 по 23.12.2020. Вказані обставини визнані відповідачем, тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не потребують доказуванню. Конституцією України (ст. 41) та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1), до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 34 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється в тому числі у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; Відповідно до ч. 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18). Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідач проживає у спірному житлі, що порушує права позивача, оскільки він не може користуватись житлом на власний розсуд та вимушений оплачувати комунальні послуги. При цьому відповідач у підготовчому засіданні позов визнала в повному обсязі. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням, та її виселення. Відповідно до\~статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що документально підтверджені, у розмірі 992 грн. 40 коп. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у розмірі 992 грн. 40 коп.

Outcome: approved