Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в травні 2022 звернувся з позовом до відповідача в якому просив визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення № 78-а від 10.03.2022 р., поновити на посаді начальника Філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн., судові витрати та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.03.2021 р. позивач був прийнятий на роботу до Концерну «Військторгсервіс» на посаду начальника Філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс». Наказом тимчасово виконуючого обов`язки Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» №78-а від 10.03.2022 р. був звільнений з посади начальника Філії на підставі п.2 ст.41 КЗпП України у зв`язку із втратою довір`я. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, безпідставним та прийнятим з порушенням норм трудового законодавства та таким, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного. Так, позивач посилається на те, що відповідачем при звільненні порушено зазначені норми законодавства, оскільки не обґрунтовано припинення трудових відносин з позивачем. Відповідно до п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Дана норма матеріального права дає підстави для висновку про те, що звільнення з підстав втрати довір`я вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Тобто, позивач зазначає, що втрата довір`я може бути наслідком вчинення проступку, який дає підстави для висновку, що подальше залишення працівника на роботі, пов`язаній з обслуговуванням грошових і матеріальних цінностей, може призвести до їх утрати. Звільненню позивача не передувало жодних нарікань з боку відповідача щодо виконання позивачем своїх посадових обов`язків. Позивачем не здійснено жодних порушень, не вчинено жодних винних дій, в тому числі по відношенню до грошових, товарних або культурних цінностей підпорядкованої йому філії, та не притягнуто відповідачем з цього приводу до дисциплінарної відповідальності. Жодних службових перевірок, розслідувань, інвентаризацій тощо, пов`язаних із будь-яким порушенням позивачем трудової дисципліни щодо обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей, відповідачем не проводилось. Відповідачем не повідомлено позивачу про наявність таких порушень та не поставлено вимог про надання будь-яких пояснень. Позивач зазначає, що підставою для втрати довір`я стала доповідна записка уповноваженого з антикорупційної діяльності Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] від 21.02.2022 р. №54-вн, зміст якої позивачу не відомий. Таким чином, позивач зазначає, що рішенню відповідача про звільнення, мало передувати наявність самого порушення, наявність вини позивача, з`ясування обставин, пов`язаних із виконанням позивачем своїх трудових обов`язків. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки основним змістом його трудових обов`язків не являється безпосереднє обслуговування грошових або товарних цінностей, та ще й за відсутності конкретного проступку, що призвело до звільнення на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП. Відповідно до приписів ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім цього, позивач вказує на те, що внаслідок порушення його трудових прав, йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн, оскільки він був змушений прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, перебував у стані нервової, психологічної напруги, переніс хвилювання, позивач залишився без можливості матеріально забезпечувати сім`ю. За таких обставин, з врахування вищевикладеного, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 17.05.2022 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 20.05.2022 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.06.2022 р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно якого представник заперечує проти позовних вимог та посилається на наступне. Так, позивач був прийнятий на роботу 22.03.2021 року на посаду начальника Філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс». Наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від №10.03.2022 р. № 78-а, позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. 19.01.2022 р. наказом Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» № 7-Б, [PERSON] було оголошено догану, як начальнику філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс», за порушення трудової дисципліни : (не виконання наказу Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» від 16.07.2021р. № 76 «Про надання доповідей і донесень», тим самим порушив вимоги Положення про філію «Центральна» Концерну «Військторгсервіс», затвердженого наказом Генерального директора Концерну від 20.10.2020 р. №54, в частині п. 5.15 - де начальник Філії може бути звільнений за порушення трудової дисципліни з причин та у зв`язку з п.п. 5.15.18 - у разі невиконання наказів, розпоряджень та доручень засновника). 08.02.2022 року служба безпеки Концерну «Військторгсервіс» при здійсненні перевірки працівників Концерну та працівників відокремлених структурних підрозділів, встановила, що диплом начальника філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] про перепідготовку 12 ДСК № 197023 виданий 01.07.2010 р. та наданий до відділу кадрів Концерну «Військторгсервіс» при прийомі на роботі, являється підробленим. На підставі вказаної доповідної записки, Генеральним директором Концерну «Військторгсервіс» було надано доручення Уповноваженому з корупційної діяльності Концерну провести перевірку наданого документа, та 21.02.2022 р. в канцелярії Концерну була зареєстрована доповідна записка Уповноваженого з антикорупційної діяльності Концерну «Військторгсервіс» [PERSON], в якій було зазначено, що при укладанні трудового договору на посаду начальника філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс», [PERSON] разом з іншими документами подав у відділ кадрів Концерну документ про освіту диплом спеціаліста [NUMBER] виданий 01.07.2010 р. Відповідно до п. 5.2.2. посадової інструкції Уповноваженого з корупційної діяльності Концерну, яка затверджена Генеральним Директором Концерну «Військторгсервіс» від 07.09.2020 р. №116, [PERSON] було направлено повідомлення від 09.02.2022 р. № 01/157 про надання до 11.02.2022 р. письмових пояснень з приводу інформації наданої начальником служби безпеки Концерну. Однак, [PERSON] письмових пояснень не надав. Також представник зазначає, що Концерном був направлений запит до Єдиної державної електронної бази з питань освіти, та 09.02.2022 р. отримано виписку № 29753 з Реєстру документів про освіту Єдиної державної електронної бази з питань освіти, в якій вказано, що в базі відсутня інформація про документ з реєстраційним номером 12ДСК № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] . Таким чином, наведене дає підстави вважати, що начальник Філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] при укладанні трудового договору надав у відділ кадрів підроблений документ. Зважаючи на те, що жодних пояснень з цього приводу [PERSON] не надав, для керівництва Концерну «Військторгсервіс» стало підставою сумніватися у чесності та порядності [PERSON] , оскільки при наданні вказаного диплому на роботу до Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] усвідомлював свої дії та використовував вказаний диплом в особистих цілях для отримання певної вигоди. Надання завідомо та умисно підробленого документа про освіту позивачем, який обіймав посаду керівника, є обгрунтованою підставою для втрати довір`я до нього. Щодо тверджень позивача про те, що при його звільненні потрібна була згода профспілкового комітету, представник зазначає, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу відповідно до ст. 43-1 КЗпП України здійснюється без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян. З огляду на те, що позивач обіймав посаду начальника Філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс», його звільнення не потребувало погодження профспілкової організації. Представник звертає увагу на те, що робочий день розпочинається о 8.30 годині та закінчується о 17.30 годин, в п`ятницю о 16.00 годині, однак, позивач дізнавшись, що на електронну адресу Концерну надійшов наказ про його звільнення, негайно покинув приміщення офісу. Тому твердження позивача про те, що він не знав про наказ про його звільнення є не дійсними, та такими, що вводять суд в оману. Враховуючи все вищевикладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 07.07.2022 року позивачем було подано відповідь на відзив, відповідно до якого позивач зазначає що відповідачем вказано, що диплом про перепідготовку 12 ДСК №197023 від 01.07.2010 р. являється підробленим, проте встановлення факту підроблення будь якого документу передбачає проведення певних дій, таких як експертизи, запити тощо, уповноваженими на це суб`єктами, зокрема правоохоронними органами. Тобто, без проведення обов`язкових процесуальних дій, такі твердження відповідача є необґрунтованими. Позивач зазначає, що дані з Єдиної державної електронної бази з питань освіти вказують лише на відсутність інформації про диплом, і не вказують ніяким чином на те, що диплом є підробленим. Також позивач вказує на те, що у разі здобуття особою вищої освіти до 2000 року, отримання диплома виданого закладом вищої освіти поліграфічним способом, отримання диплома про перепідготовку, підтвердити видачу диплома державного зразка може лише заклад вищої освіти, що видав диплом. Такми чином, диплом позивча про перепідготовку 12ДСК №197023 від 01.07.2010 був виданий поліграфічним способом та являється дипломом про перепідготовку, тому відомості про нього до електронного реєстру документів про освіту не вносились. На думку позивача, дії відповідача вказують на неправомірну упередженість по відношенню до працівника, а також на надуманий характер підстави для його звільнення. Щодо оголошення позивачу догани про порушення трудової дисципліни, та позивач зазначає, що вона оскаржена в судовому порядку і її зміст не пов`язаний із порушенням та вчиненням винних дій позивачем по відношенню до грошових, товарних або культурних цінностей підпорядкованої йому Філії. А тому дана догана не має ніякого відношення до предмету розгляду даної справи та не спростовує факту незаконності звільнення позивача у зв`язку із втратою довір`я. Щодо позицій відповідача про звільнення позивача без погодження профспілкової організації, то позивач зазначає, що порядок звільнення працівників відповідача визначений Колективним договором між адміністрацією та трудовим колективом Концерну «Військторгсервіс». Положеннями Колективного договору передбачена обов`язкова згода профспілкового комітету на звільнення працівників, в тому числі позивача, без виключень, як зазначено в п.2.11 Колективного договору. 15.07.2022 р. від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно яких представник зазначає наступне. Так, твердження позивача, що спірний диплом про перепідготовку 12 ДСК № 197023 від 01.07.2010 відсутній в базі даних Єдиної державної електронної бази з питань освіти, оскільки він видався виключно у паперовому вигляді, не відповідає дійсності, оскільки Єдина державна електронна база створена саме для того, щоб кожен мав можливість знайти документ, який підтверджує про здобуття освіти в онлайн доступі, тому у вказану базу вносяться усі документи про отримання освіти, у зв`язку з чим, Концерн «Військторгсервіс» зробив відповідні запити. Щодо того, що позивач жодних повідомлень про надання пояснень з приводу диплома не отримував та не надавав, то в електронній пошті Концерну «Військторгсервіс», наявна відповідь [PERSON] на повідомлення Концерну про надання пояснень, датовану 11.01.2022 р. №101, Відповідно пояснень позивача, у нього відсутній оригінал диплому про перепідготовку та в наявності мається лише його копія, оскільки останній був вкрадений, про що нібито зазначено в матеріалах справи кримінального провадження від 05.06.2013 р. Разом з тим, законодавством передбачені випадки, коли розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу відбувається без попередньої згоди виборного органу профспілки. Стаття 43-1 КЗпГІ України визначає перелік випадків, серед яких, звільнення керівника підприємства, організації, установи. Враховуючи викладене, при звільненні [PERSON] з посади начальника Філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс» згода фспілкового комітету не потребувалася. Також представник відповідача посилається на те, що у Концерну були наявні всі законні підстави для звільнення позивача із займаної посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, у зв`язку із втратою довір`я, а тому на підставі вищевикладено, просить у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на докази додані до відзиву та запереченнях викладених у заяві по суті справи. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що [PERSON] з 24.03.2021 року прийнятий на посаду начальника філії «Центральна» Конценру «Військторгсервіс» відповідно до наказу № 55-а від 22.03.2021 р. Наказом від 10.03.2022 р. № 78-а [PERSON] був звільнений з посади начальника філії «Центральна» Конценру «Військторгсервіс» у зв`язку з втратою довір`я, на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Підставою для видання зазначеного наказу стала доповідна записка уповноваженого з антикорупційної діяльності Конценру «Військторгсервіс» [PERSON] від 21.02.2022 №54-вн., з якої вбачається, що Концерном було направлено запит до Єдиної державної електорнної бази з питань освіти, та отримано виписку №29753 з Реєстру документів про освіту, де вказано, що відсутня інформація про документ з реєстраційним номером 12ДСК 197023 на ім`я [PERSON] , [INFO] , що і дало підставу вважати про підроблений диплом. Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян. Відповідно до роз`яснень п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.2 ст.41 КЗпПУ, суди повинні виходити з того, що звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою. Отже, розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ можливе за наступних умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При цьому не є обов`язковим настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей (правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16). Проте, суд звертає увагу на те, що як вбачається з матеріалів справи позивач відповідно до Положення про Філію «Центральна» Концерну «Військторгсервіс» несе персональну відповідальність за збереження та ефективне використання майна, забезпечення рентабельної, беззбиткової діяльності ввіреної Філії, підвищення продуктивності праці, забезпечення Філії необхідними ресурсами в межах затвердженого бюджету (кошторису) та діє на підставі цього Положення (п.5.12). При цьому вказані в Положенні функції позивача не є тотожними функціям щодо безпосереднього обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей, або отримання їх під звіт. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 521/4221/16, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення про відмову у позові про поновлення на роботі працівника на посаді заступника директора, звільненого за п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ, зазначив про неврахування судом переліку та обсягу повноважень позивача, як заступника директора з основної діяльності та маркетингу ТОВ, зокрема те, що позивач безпосередньо не обслуговував грошові кошти та цінності, не приймав їх, не отримував під звіт, не транспортував та не зберігав, а сам лише факт виявлення нестачі цінностей не є підставою для визнання вини заступника директора та звільнення його у зв`язку з цим із роботи за п.2 ч.1ст.41 КЗпП України. Аналогічні висновки Верховного Суду про те, що контрольні функції керівника не відносяться до функцій по безпосередньому обслуговуванню грошових та товарних цінностей, або отримання їх під звіт, що виключає звільнення такого працівника за п.2 ч.1ст.41 КЗпП України, сформовані у цілому ряді постанов та є усталеними. Так у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 752/7994/17, Верховний Суд, скасовуючи судові рішення про відмову у позові про поновлення працівника на посаді генерального директора товариства, звільненого за п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ, зазначив, що, виходячи з розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку з`ясовує: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача та чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Відповідні висновки щодо застосування ст.41 КЗпП України висловлені Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14. У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 543/690/16-ц, скасовуючи судові рішення про відмову у позові про поновлення працівниці на посаді головного бухгалтера підприємства, звільненої за п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ, Верховний Суд вказав, що звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт. Верховний Суд зауважив, що звільнення на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ, можливе лише щодо спеціально визначеного кола працівників - працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності. Встановлено, що позивач, який обіймав посаду начальника Філії, не належить до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, такі операції не становили основний зміст його трудових обов`язків, тому його звільнення за втратою довір`я на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України неможливе. Судом встановлено, що позивач звільнений за п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ з порушенням закону, оскільки не відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності, і не може бути суб`єктом звільнення за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Згідно відповіді Державного підприємства "Інфоресурс" Міністерства освіти і науки України, від 15.07.2022 року вбачається, що Єдина державна електорнна база з питань освіти створена відповідно до вимог "Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 року №752 "Про створення Єдиної державної електронної бази з питань освіти", та містить інформацію про навчання осіб у навчальних закладах України починаючи з 2012 року, відомості про документи про освіту державного зразка, що були виготовлені методом фотокомп`ютерних технологій, починаючи з 2000 року, а також відомості про документи про освіту, виготовлені поліграфічим способом на підставі даних, що міститься в Єдиній державний електронній базі з питань освіти, починаючи з 2015 року. Крім того, згідно відповіді Міністерства освіти і науки України, щодо надання інформації про отримання [PERSON] диплома спеціаліста про перепідготовку 12ДСК №197023, виданого 01.07.2010 року Кременчуцьким університетом економіки, інформаційних технологій та управління, від від 31.08.2022 року, повідомлено, що дипломи про перепідготовку спеціалістів виготовлялися поліграфічним способом, інформація про їх видачу до Єдиної державної електорнної бази з питань освіти не вносилася, а облік виданих документів здійснювався безпосередньо закладами вищої освіти, які надавали такі освітні послуги, згідно з отриманими ліцензіями та сертифікатами про акредитацію. Таким чином, дані з Єдиної державної електронної бази з питань освіти вказують лише на відсутність інформації про диплом, і не вказують ніяким чином на те, що диплом є підробленим. [PERSON] 11.02.2022 року уповноваженому з антикорупційної діяльності Концерну «Військторгсервіс» [PERSON] надані пояснення, що при прийомі на роботу, до відділу кадрів Концерну надано оригінал та копію диплому про вищу освіту [NUMBER] та копію диплому про перепідготовку 12 ДСК № 197023 від 01.07.2010 р. Оригіналу диплому про перепідготовку в період оформлення на роботу не мав, в зв`язку з тим, що його викрадено в період 2013 року. За загальними правилами доказування, визначеними ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку. Відповідачем не доведено у встановленому законом порядку фактів вчинення позивачем правопорушень, що б давало підстави для його звільнення з підстав втрати довір`я. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи вимоги законодавства про працю, роботодавець зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про звільненя під його особистий підпис та надати копію наказу, однак фактично відповідачем в день звільнення 10.03.2022 року не було ознайомлено позивача і не видано копії наказу про звільнення. Відповідно до акту від 11.03.2022 року, складеного т.в.о начальника філії [PERSON], головним бухгалтером [PERSON], помічником начальника філії [PERSON], 10.03.2022 року оj 15:23 на робочу електронну пошту філії отримано наказ з Концерну "Військторгсервіс" від 10.03.2022 № 78-а "Про звільнення [PERSON] " Після отримання даного наказу телефонували до [PERSON] щоб ознайомити з наказом про звільнення, однак на телефонний дзвінок не відповів. 11.03.2022 року [PERSON] не з`явився у офісі, філія не має фізичної можоивості для доведення до [PERSON] під підпис наказу. Днем, коли позивач отримав наказ про звільнення є 04.04.2022 р., відповідачем не надано доказів про ознайомлення позивача з наказом про звільнення до 04.04.2022 року. Позивач звернувся до суду з позовом в місячний термін з дня отримання наказу про звільнення. Відповідно до приписів ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, який одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог КЗпП України, оскільки, відповідачем не доведено, що звільнення позивача відбулось без порушення чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено - начальника філії «Центральна» Концерну «Військторгсервіс», що буде достатнім способом захисту для відновлення його порушених прав. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до довідки про доходи, заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи (січень-лютий 2022) склав 23961,25 грн. (16525+7436,25), середньоденний заробіток - 614,40 грн.= ( 23961,25:39 дні). З відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.03.2022 по 28.09.2022 в розмірі 88473,60 грн. (614,40 грн.х 144 дні). Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. У трудових спорах обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди значно завищений позивачем, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з Концерну «Військторгсервіс» підлягає стягненню моральна шкода в сумі 3000,00 грн. В частині вирішення спору про стягнення з відповідача витрат на надання правовничої допомоги суд прийшов таких висновків. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Встановлено, що 07 квітня 2022 р. між [PERSON] та адвокатом Покотило В.М. було укладено договір про надання правової допомоги № б/н. Вбачається, що адвокатом Покотило В.М., виконано робіт на суму 5000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №07/04 від 07.04.2022 року. А тому, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог - 4000,00 грн. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.1ч.1 ст.5 Закону України «По судовой збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Виходячи з даної норми закону, задоволення судом вимог позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору - 1984,8 грн.

Outcome: partial