Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-18 00:00:00

09.06.2021 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , третя особа 1: Білогородська сільська рада, третя особа 2: Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора, про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту та встановлення спадкування за законом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є племінницею [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У жовтні 2020 року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] була відкрита спадщина. У листопаді 2020 року позивач вказує, що звернулася із заявою про прийняття спадщини до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори та дізналася про існування заповіту складеного [PERSON] на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Заповіт був посвідчений секретарем Білогородської сільської ради. [PERSON] померла у квітні 2021 року. Таким чином на момент подачі позовної заяви за заповітом наявні два спадкоємці [PERSON] та позивач. Позивач вважає, що вище згаданий заповіт є нікчемним з тих підстав, що в особи яка посвідчувала заповіт, були відсутні на це повноваження, не відповідність форми заповіту, не відповідність форми посвідчувального напису та повноважень посадових осіб. На підставі вище наведеного, позивач просила суд, визнати нікчемним заповіт [PERSON] , який посвідчений секретарем Білогородської сільської ради Вовк Т.М. від 07.04.2009 року та зареєстрований у реєстрі під № 15, застосувати наслідки нікчемного заповіту [PERSON] , який посвідчений секретарем Білогородської сільської ради Вовк Т.М. від 07.04.2009 року, та зареєстрований у реєстрі за № 15, шляхом визнання права на спадщину померлої [PERSON] за [PERSON] , як спадкоємця за законом. 14.07.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито загальне позовне провадження у справі. 25.08.2021 року представником відповідача, через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій вона вказала, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, через, що не можуть бути задоволенні судом. Просила суд відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позову про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту та встановлення спадкування за законом у цивільній справі № 369/7921/21. 01.09.2021 року представником позивача, через канцелярію суду зареєстровано письмові пояснення по справ, які він просив суд долучити до матеріалів справи, врахувати при прийняті рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 10.08.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позивної заяви підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд відмовити у позові. Третя особа через канцелярію суду зареєструвала клопотання, в якому вказала, що просить здійснювати розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] є племінницею [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження [PERSON] № [NUMBER] , [PERSON] № [NUMBER] та [PERSON] серії [NUMBER] . 07.04.2009 року [PERSON] було складено оспорюваних заповіт на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Заповіт був посвідчений секретарем Білогородської сільської ради та зареєстрований у реєстрі під № 15. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Згідно із статтею 1233\~Цивільного кодексу\~України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України). Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). Відповідно до статті 1247\~ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1251\~ЦК України встановлено, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247\~цього Кодексу (частина 8 статті 1252 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1257\~ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Суд вважає, що заповіт, складений 07.04.2009 року на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за формою відповідає вимогам статті 1247\~ЦК України та посвідчений уповноваженою на це особою. А тому підстав для визнання його нікчемним у суду не має. Крім того, суд звертає увагу на той факт, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21.11.2021 року та від 10.06.2022 року було постановлено витребувати від Центрального міжрегіонального управління юстиції міста (м. Київ) (01001, м. Київ, провулок Музейний, 2-Д, код ЄДРПОУ 43315602)/Державного архіву Київської області (02000, м. Київ, вул. Юрія Іллєнка, буд. 38) копію розпорядчого документа, яким було визначено місцезнаходження Першої Київської обласної державної нотаріальної контори станом на 07.04.2009 року. Згідно відповіді Центрального міжрегіонального управління юстиції міста (м. Київ) від 12.01.2022 року № 40/91/6.3 вбачається, що надати запитувані в ухвалі документи не вбачається за можливе. Згідно відповіді Державного архіву Київської області від 06.07.2022 року № 01-43/822 вбачається, що виконати копію розпорядчого документа, Яким було визначено місцезнаходження Першої Київської обласної державної нотаріальної контори станом на 07.04.2009 року неможливо, через відсутність пошукових даних: назви установи яка видала документ, вид документа, реєстраційний номер та дата видання документа. Як вбачається з викладеного, що підтверджено доказами, спірний заповіт, відповідає вимогам закону щодо його форми та змісту, а саме він складений у письмовій формі, підписаний власноручно заповідачем, посвідчений відповідальною посадовою особою органу місцевого самоврядування - секретарем сільської ради, яка уповноважена на вчинення нотаріальних дій, що не дає підстав зробити висновок про його нікчемність. Щодо тверджень позивача, що у заповіті не вказано місце народження заповідача та заповіт складений не уповноваженою на те особою, то дані факти також не є підставою для визнання заповіту нікчемним, оскільки текст спірного заповіту виготовлений секретарем сільської ради, повноваження якого підтверджуються наявною в матеріалах справи копією рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 4 від 11.04.2006 року «Про обрання секретаря сільської ради», у приміщенні самої сільської ради, на робочому місці секретаря, після того, як вона з`ясувала волевиявлення заповідача, підготувала проект документу, підписала його заповідачем та посвідчивши внесла у відповідний реєстр у приміщенні самої сільської ради. Дані факти також не впливаю на дійсність волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним йому на праві власності майном. Крім того, слід відмітити, що з копії матеріалів спадкової справи № 521/2020 до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] заявою від 12.11.2020 року за № 1635 відмовилася від прийняття спадщини за оспорюваним заповітом на користь спадкоємців за заповітом [PERSON] , [INFO] та заяви про прийняття спадщини до майна померлої [INFO] [PERSON] не подавала. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина перша та друга статті 1257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами". У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.01.2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину". У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.05.2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України". Водночас,\~у справах\~щодо визнання\~заповіту нікчемним\~Верховний суд\~пояснив,\~що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова від 20.05.2019 у справі № 522/904/16-ц, постанова від 03.07.2019 у справі № 725/2412/15-ц). Враховуючи викладене, суд зазначає, що підстави для визнання заповіту нікчемним відсутні. Однак, звертає увагу позивача, що такий спосіб захисту є неефективним способом захисту прав та інтересів, на що і звертає увагу Верховний суд. Судові витрати понесені позивачем, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України відносить за її рахунок. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed