Jurisdiction: civil
Date: 2022-10-16 00:00:00

14 вересня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу в іноземній валюті за розпискою. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначається, що 30 березня 2021 року до нього звернувся [PERSON] , щодо надання грошових коштів в борг у сумі 2 000,00 доларів США на строк до 1 вересня 2021 року, пообіцявши, що в подальшому поверне борг у зазначений ним строк у розписці. Грошові кошти йому були необхідні з його слів для виїзду за кордон у Чеську Республіку разом із сином для тимчасового працевлаштування. Він погодився на умову відповідача і надав в борг 2 000,00 доларів США, про що попросив останнього написати Розписку про отримання грошових коштів в борг. 30 березня 2021 року [PERSON] (позичальник) у його автомобілі біля будинку відповідача, який розташований за адресою: [ADDRESS] написав особисто Розписку про отримання грошових коштів у борг у сумі 2 000,00 (дві тисячі) доларів США зі строком повернення до 01 вересня (першого вересня 2021 року) одноразово. В Розписці він зазначив, що сума 2 000,00 доларів США отримана в борг від [PERSON] , і стоїть його особистий підпис. Він передав відповідачу грошові кошти у сумі дві тисячі доларів США, а відповідач передав йому власноручно написану Розписку про отримання грошових коштів в сумі дві тисячі доларів США. Місцем отримання відповідачем грошових коштів є: [ADDRESS] . Місце повернення грошових коштів - вони не зазначили. Вони спілкувалися в подальшому через мобільний телефонний зв`язок. У телефонній розмові 28 липня 2021 року [PERSON] оголосив йому, що до 01 вересня 2021 року борг не поверне. Його неодноразові звернення з проханням дотримуватися взятого на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів, відповідачем постійно ігнорувалися. Після 01 вересня 2021 року [PERSON] взагалі не виходив на зв`язок із ним, на мобільні телефонні дзвінки не відповідав. Грошові кошти в сумі 2 000,00 (дві тисячі доларів США) до 01 вересня 2021 року йому не повернуто і станом на 14 вересня 2022 року, також не повернуто, що спонукало його звернутися до суду. Сума прострочення повернення зазначеної суми станом на день подання позову до суду, становить: 2 000,00 доларів США, кількість днів прострочення становить: 378 днів. Сплата відсотків за користування цими грошовими коштами - не була передбачена. Сума боргу по курсу НБУ станом на день подання позовної заяви в перерахунку на гривню становить: 75 409,57 грн. (36.5686 грн/1 долар США станом на 14.09.2022 року) офіційний курс гривні щодо іноземних валют НБУ) інформацію взято з сайту НБУ ( https://bank.gov.ua › markets). Позивач просить суд стягнути з громадянина України [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] на користь [PERSON] - [INFO] зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] суму боргу по розписці та 3 % річних в сумі: 2 062,14 ( дві тисячі шістдесят два долара 14 центів США.); судовий збір в сумі: 992,40 грн; витрати за надану правову допомогу в сумі: 12 450,00 грн. Ухвалою судді від 15 вересня 2022 року дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.38-39). В судове засідання позивач [PERSON] та його представник, адвокат Рябенко В.В. не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову наполягають. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає та проти їх задоволення не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 30 березня 2021 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач, [PERSON] , отримав від\~позивача,\~ [PERSON] ,\~позику в\~розмірі 2000,00\~доларів США\~та зобов`язався\~повернути позику\~до 01 вересня (першого вересня) 2021 року одноразово. На підтвердження факту отримання грошових коштів у сумі 2000,00 доларів США відповідач, [PERSON] , надав розписку від 30 березня 2021 року, яка містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції, викладеної в рішенні Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 у спорі про стягнення боргу за договором позики, - розписка, за своєю суттю є документом, який підтверджує укладення договору позики, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей». Згідно постанови КЦС ВС від 08.07.2019 р справа № 524/4946/16-ц, «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми». Відповідно до постанови КЦС ВС від 22.08.2019 справа № 369/3340/16-ц, зазначено, що «факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника». Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Постанова ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті і порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц. Так, у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічні висновки містяться, зокрема: Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, «… у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві також суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.» Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень ст. 545 ЦК України, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути борговий документ (розписку) боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає на вимогу боржника. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого боргу. Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Як передбачено ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У судовому засіданні встановлено, що умови вказаного договору відповідач [PERSON] не виконав, та станом на день звернення позивача з позовом до суду, останньому отримані у борг кошти у сумі 2000,00\~доларів США,\~у строк\~передбачений розпискою, не повернув. Сума прострочення повернення зазначеної суми станом на день подання позову до суду, становить: 2 000,00 доларів США, кількість днів прострочення становить: 378 днів. Сплата відсотків за користування цими грошовими коштами - не була передбачена. Сума боргу по курсу НБУ станом на день подання позовної заяви в перерахунку на гривню становить: 75 409,57 грн. (36.5686 грн/1 долар США станом на 14.09.2022 року) офіційний курс гривні щодо іноземних валют НБУ) інформацію взято з сайту НБУ (https://bank.gov.ua › markets). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 373/2054/16.) Згідно розрахунку\~3%\~річних,\~наданого позивачем\~та не\~спростованого відповідачем,\~з яким\~погоджується суд,\~сума 3%\~річних від\~простроченої суми становить 62.14 доларів США, із розрахунку: Період розрахунку 01.09.2021 - 14.09.2022 \~ \~ \~ \~ Кількість днів прострочення 378 днів Сума боргу - 2000.00 доларів США. Розмір згідно ст. 625 ЦК України - \~ \~ \~ \~3 % річних: 2000 доларів США ? 378 днів ? 3 : 100 : 365 = 62.14 доларів США Таким чином, суд, дослідивши надані докази, встановивши відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків, що 30 березня 2021 року між сторонами по справі був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач, [PERSON] , отримав від\~позивача,\~ [PERSON] ,\~позику в\~розмірі 2000,00\~доларів США\~та зобов`язався\~повернути позику\~до 01 вересня (першого вересня) 2021 року одноразово, однак внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання, у останнього утворилась заборгованість перед позивачем, на загальну суму 2 062,14 доларів США (дві тисячі шістдесят два долара 14 центів США.), яка складається з суми основного боргу у розмірі 2000,00 доларів США,\~та 3%\~річних від\~простроченої суми у розмірі 62.14 доларів США. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, дослідивши повно та всебічно надані докази, враховуючи встановлені судом обставини, а також той факт, що відповідач [PERSON] позовні вимоги визнає, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволення. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Так згідно квитанцій №18 від 13.09.2022 позивачем, [PERSON] , було сплачено судовий збір у сумі 992,40 гривень, що відповідно до положень закону підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Позивач, [PERSON] , просить суд стягнути з відповідача, понесені ним витрати в сумі 12450,00 гривень на професійну правничу допомогу адвоката у суді у зв`язку із розглядом цивільної справи. На підтвердження обставин понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір про надання правничої допомоги у цивільній справі №30-цс/09/2022 від 12.09.2022 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №30 від 12.09.2022 року, ордер серії ДП№/001 від 12.09.2022 року. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 року визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено обставину отримання професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи, і заявлений розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved