Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

у червні 2022 р. позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. Позов обґрунтовує тим, що в Святошинському РВДВС у м. Києві перебував на виконанні виконавчий лист № 2-7100, виданий 05.06.2012 Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 138726 грн 24 коп. 14.06.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №33003051. 16.06.2012 винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника. 16.08.2012 винесено постанову про розшук майна, а саме автомобіль марки CHEVROLET AVEO, № кузова [NUMBER] , 2011 року випуску. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті залишилось спадкове майно, а самк автомобіль марки CHEVROLET AVEO, № кузова [NUMBER] , 2011 року випуску, спадкоємцями першої черги є син [PERSON] та його дружина [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.01.2022 скасовано арешт з майна та розшук автомобіля марки CHEVROLET AVEO, № кузова [NUMBER] , 2011 року випуску. Станом на 03.03.2022 рішення набрало законної сили, звернувшись до РСЦ у м. Києві із вказаним рішенням щодо зняття арешту та розшуку з автомобіля, стало відомо про те що існує ще один арешт, який накладений ВДВС Бориспільського МУЮ Київської області, згідно виконавчого листа №2-7100 від 05.06.2012. Накладений арешт не знято, а тому обмежує право на вчинення передбачених законом дій щодо належної реалізації свої майнових прав. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2022 відкрито по справі спрощене позовне провадження . Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення у відповідності до вимог п. 5 ст. 279 ЦПК України та задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14.06.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №33003051 про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 138726 грн 24 коп (а. с. 9). 16.06.2012 винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника. 16.08.2012 винесено постанову про розшук майна, а саме автомобіль марки CHEVROLET AVEO, № кузова [NUMBER] , 2011 року випуску (а. с. 10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а. с. 8). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.01.2022 скасовано арешт з майна та розшук автомобіля марки CHEVROLET AVEO, № кузова [NUMBER] , 2011 року випуску. Станом на 03.03.2022 рішення набрало законної сили (а. с. 17-20). Арешт, який накладений ВДВС Бориспільського МУЮ Київської області, згідно виконавчого листа №2-7100 від 05.06.2012 не знятий (а. с. 15). Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ "Про виконаче провадження" виконавче провадждення підлягає закриттю у разі смерті боржника. Згідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно ч. 5 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знято за рішенням суду. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права скаржника має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Статті 321 та 391 ЦК України визнаячають, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином заважаючи на вищевикладені обставини позивачем доведено про порушення законних прав спадкоємця щодо вільного володіння, користування та розпорядження належного майна та підтверджено належними та допустимими доказами факту неправомірності дій державного виконавця. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, проаналізувавши вимоги чинного законодавства України, суд дійшов до висновку, що доводи позивача, наведені у його позові є обгрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved