Jurisdiction: civil
Date: 2022-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області із вищевказаним позовом та просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем, а також просить визначити місце проживання їхніх неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з ним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що за час сумісного проживання в них не складися гармонійні сімейні відносини, часто виникали сварки на побутовому ґрунті. На даний час сторони спільне господарство не ведуть, проживають окремо, шлюб носить тільки формальний характер. Оскільки відповідач хоче виїхати за межі України на постійне місце проживання, неповнолітні діти, які на даний час проживають разом із позивачем за адресою [ADDRESS] , залишаються проживати разом з батьком. Позивач в підготовче засідання не з`явився, але надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач в підготовче засідання не з`явилася, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином, надала заяву, згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить розглянути справу за її відсутності. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області в підготовче засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Приписами ст.206 ЦПК України унормовано, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Як слідує з позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, 11.08.2007 року між позивачем та відповідачем відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 173. Від даного шлюбу сторони мають дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дітей. На даний час шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство ними не ведеться, шлюб носить тільки формальний характер. Відповідач, згідно наданої до суду заяви, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Згідно зі ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи наведені обставини, беручи до уваги те, що відповідач визнала позовні вимоги та таке визнання не суперечить закону та не порушує права інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у частині розірвання шлюбу підлягають до задоволення. Щодо вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з батьком, слід вказати наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За приписами ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Положеннями частин 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається із Висновку органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] , органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області дійшов висновку щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] . У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення ч.1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як вбачається із Акту виданого МКП «Житлкомсервіс» від 30.09.2022р. за адресою [ADDRESS] проживають без реєстрації з січня 2022 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, наведене слідує також із висновку органу опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] . Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Отже, з аналізу вищенаведеного вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Як вставлено в підготовчому засіданні, сторони на даний час проживають окремо, діти проживають разом з батьком. Крім того, матір дітей має намір виїхати на постійне місце проживання за межі України. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, суд в контексті першочергового урахування інтересів дітей, враховуючи проживання малолітніх дітей з батьком, що визнано відповідачкою, добросовісне виконання позивачем [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення дітей усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно впливали на їхнє виховання та розвиток, згоду матері на проживання малолітніх дітей з батьком, переконують суд про обґрунтованість позову та визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, з батьком - позивачем [PERSON] . При цьому, визначення місця проживання дітей разом із батьком не позбавляє права відповідачки [PERSON] спілкуватися з дітьми та не обмежує її у здійсненні своїх материнських прав та обов`язків стосовно дітей, оскільки мати дітей у разі визначення місця проживання таких з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, прояву турботи відносно них та участі у вихованні останніх. За вищенаведеного визнання позову відповідачкою слід прийняти та позов в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком задовольнити, оскільки визнання позову не суперечить вимогам закону та не порушує права та інтереси сторін, малолітніх дітей та інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved